П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1433/21	

Категорія: 112010200                                                            Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.
                                                                                                Місце ухвалення:  м. Миколаїв

 Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів             –  Бітова А. І.
                                –  Ступакової І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності та дій протиправними та дискримінаційними, скасування рішення від 13.01.2021р. № 263-8108/П-02/8-1400/21, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення 100 000 гри моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в якому просить:
визнати протиправним та скасування рішення №263-8108/П-02/8/1400/21 від 13.01.2021 року про відмову в поновленні виплати пенсії за віком; 
зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії із застосуванням індексацій, та пенсії втрати частини доходів відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.1996 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок; 
стягнути 100000 грн. моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що представник позивачки 24 грудня 2020 року звернувся відповідача із заявою, в якій просив поновити виплату пенсії за віком з дати припинення з урахуванням, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством та 05.03.2021 року звернувся з позовом до суду.
Однак, рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області №263-8108/П-02/8-1400/21 від 13.01.2021 року в поновленні виплати пенсії відмовлено з підстав того, що між Україною та державою Ізраїль угоду про виплату пенсії не укладено, не долучено документи про фактичне проживання в межах України.
Позивачка вважає зазначене рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до рішення Конституційного суду України № 25-рп від 07.10.2009 року визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 другого речення ст. 51 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”  та з 01 жовтня 2017 року згідно з пенсійної реформи в Україні почато осучаснення пенсій в автоматичному режимі без звернення пенсіонерів за матеріалами пенсійних справ, а тому позивач має право на поновлення виплати пенсії.
Також позивачка зазначила, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини пенсійного органу належать виплаті з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, що підтверджено постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року по справі № 815/1226/18.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задоволено частково. 
Визнано бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України в Миколаївській області протиправною та скасовано рішення №263-8108/П-02/8-1400/21 від 13.01.2021 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.10.1996 року у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до норм ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з перерахуванням пенсії за час невиплати у зв`язку зі змінами пенсійного законодавства та перерахуванням компенсації втрати частини доходів.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 454,00 грн.
Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні  позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому зобов`язання провести поновлення вплати пенсії за Законом №1058-ІV не є обґрунтованим та законним. Також, з посиланням на ст. 98 ЗУ №1788-ХІІ, вказує, що пенсія підлягає перерахунку за 12 місяців з дати звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, а саме з 31.12.2019 року.  При цьому зазначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати проводиться у разі затримки більше ніж на один місяць виплати доходів, які вже було нараховано, водночас  позивачці пенсія не нараховувалася.
Приймаючи до уваги, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка до жовтня 1996 року проживала в Україні (м. Миколаїв), отримувала пенсію за віком, надалі вона переїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку з чим виплату пенсії було припинено з одночасної виплати пенсії за 6 місяців наперед.
24.12.2020 р. представник позивачки діючи на підставі за нотаріальної довіреності звернувся до відповідача з апостильованою особистою заявою про призначення/перерахунок пенсій за віком, в якій просив пенсію перерахувати, поновити з дати припинення, із застосуванням, індексації надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, здійснити поновлення пенсії з 01.10.1996 р. відповідно до пенсійної реформи України.
Відповідачем розглянуто заяву представника позивача та прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії №263-8108/П-02/8-1400/21 від 13.01.2021.
Не погодившись з відмовою  відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність між Україною та державою Ізраїль угоди про виплату пенсії та не долучення документів про фактичне проживання в межах України не є підставою для відмови у призначенні та виплаті пенсії позивачу, а відтак прийшов до висновку, що відповідачем прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії без дотримання вимог законодавства, отже, позовна вимога щодо визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу від 13.01.2021 року є правомірною та належить задоволенню.
При цьому, з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року по справі № 815/1226/18 вказав, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а тому прийшов до висновку щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача поновити виплату пенсії саме з 04.10.1996 року.
При цьому вказав, що вимоги щодо проведення індексації пенсії та зобов`язання виплачувати на визначений пенсіонером “банківський рахунок” є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки ці вимоги направлені на майбутнє.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Стаття 46 Конституції України  (ч. 1) передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Водночас стаття 24 Конституції України  гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3  ст. 25 Конституції України).
Згідно ч. 3-4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII в редакції, на час припинення виплати пенсії) пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Так, ч. 1-2 ст. 92 Закону № 1788-XII  визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 51 Закону №1058-IV  у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009  у справі №1-32/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-ІV  щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційним). Зазначені положення  Закону №1058-ІV  втратили чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Відповідно до п. 3.3 вказаного  рішення  оспорюваними нормами  Закону №1058-ІV  держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Частиною 2 ст. 152 Конституції України  встановлено, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами  Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.
Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст. 46 Конституції України.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на призначення та виплату пенсії.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, про що вказано у Рішенні № 25-рп/2009, яке є безумовною підставою для нарахування та виплати пенсії позивачу як особі, яка проживає за межами України.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 зазначено, що на виконання  рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно. Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист. Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009  без обмеження її виплати жодними строками.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного  Закону. Тобто, саме з 07.10.2009 року пенсійний орган повинен відновлювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а отже позовні вимоги щодо поновлення виплату пенсії підлягають задоволенню саме з 07.10.2009 року
При цьому, з урахуванням вищевикладеного та ч. 2 ст. 152 Конституції України, вимоги позивача про перерахунок та виплату пенсії, що стосуються періоду з 04.10.1996 року по 06.10.2009 року задоволенню не підлягають, а тому зобов`язання судом першої інстанції пенсійний орган поновити виплату пенсії, у вказаний період, є помилковим.
Щодо зобов`язання судом першої інстанції провести виплату з перерахуванням компенсації втрати частини доходів, то колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Водночас, колегія суддів зазначає, що поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок №  22-1).
Згідно із пунктом 1.1 зазначеного Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Відповідно до цього Порядку заява про переведення з одного виду  пенсії  на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії,  про припинення перерахування  пенсії  на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про  виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують  пенсії  від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії (пункт 1.5).
Відповідно до пункту 2.22 наведеного Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.
Згідно із пунктом 2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
Відповідно до пункту 2.25 до заяви про виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.
Згідно із пунктом 4.1 зазначеного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).
Відповідно до пункту 4.2 наведеного Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Відповідно до пункту 4.3 вказаного вище Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області №263-8108/П-02/8-1400/21 від 13.01.2021 року в поновленні виплати пенсії відмовлено з підстав того, що між Україною та державою Ізраїль угоду про виплату пенсії не укладено, не долучено документи про фактичне проживання в межах України.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо того, що законами України не передбачено таких підстав для відмови особі, як офіційно виїзд на постійне місце проживання за кордон, у призначенні пенсії, як відсутність реєстрації в Україні та проживання за кордоном - в країні, з якою відсутній міждержавний договір щодо пенсійного забезпечення.
При цьому, колегія суддів зазначає, що з заявою про поновлення виплати пенсії може звертатися представник пенсіонера на підставі нотаріально посвідченої довіреності, а пенсіонер наділений правом вибору порядку звернення до органу, що призначає пенсію: або особисто, або через свого представника. При цьому зазначене не було підставою для прийняття оскаржуваної відмови.
Крім того, матеріалами справи підтверджено належність позивача до громадянства України ( паспорт громадянина України для виїзду за кордон)
Громадянство України позивачкою не припинялось з підстав, встановлених Законом України “Про громадянство” та відповідачем не надано доказів зворотного, а отже припущення і сумніви з цього приводу з боку відповідача є необґрунтованими.
Таким чином, зазначені відповідачем у відповіді підстави для відмови у призначенні та виплаті пенсії позивачу є необґрунтованими.
Враховуючи вищевикладені та встановлені обставини суд доходить висновку, що відповідачем прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії без дотримання вимог законодавства, отже, позовна вимога щодо визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу від 13.01.2021 року є правомірною та належить задоволенню, що вірно встановлено судом першої інстанції
За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду  в цій частині не спростовують.
Крім того, зазначаю, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. 
Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1  ст. 317 КАС України  визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в певній частині.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року скасувати в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.10.1996 року у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до норм ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з перерахуванням пенсії за час невиплати у зв`язку зі змінами пенсійного законодавства та перерахуванням компенсації втрати частини доходів.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким  зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до норм ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з перерахуванням пенсії за час невиплати у зв`язку зі змінами пенсійного законодавства та перерахуванням компенсації втрати частини доходів.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання поновити виплату пенсії за період  з 04.10.1996 року по 06.10.2009 року відмовити.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

                                                           Повний текст постанови складено та підписано 28 вересня 2021 року. 

Головуючий суддя:                                                                                О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                    А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                    І. Г. Ступакова