ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України 
16 вересня 2021 року
м. Харків
справа № 618/718/19
провадження № 22-ц/818/381/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Хорошевського О.М., 
за участю секретаря – Гришиної А.О.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 ,
відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Тавільжанська сільська рада Дворічанського району Харківської області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова Ксенія Вікторівна,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та  ОСОБА_4 на рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 18 червня 2020 року в складі судді Буніна Є.О.,
у с т а н о в и в:
В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі – приватний нотаріус ХМНО) Варнікова Ксенія Вікторівна, про відновлення порушеного права на спадщину, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування майна.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . На день смерті батька вона проживала разом з ним та фактично прийняла спадщину.
При оформленні спадкових прав їй стало відомо, що рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року за ОСОБА_2 визнано право власності на вказану квартиру.
30 січня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В., ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 спірну квартиру.
Постановою Харківського апеляційного суду від 21 травня 2019 року рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано.
Посилаючись на вказані обставини,  ОСОБА_1  просила скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру  АДРЕСА_2  за ОСОБА_4 , номер запису про право власності 30076532 від 30 січня 2019 року; витребувати від ОСОБА_4 спірну квартиру та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У серпні ОСОБА_2 звернувся до судуіз зустрічним позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом.
Зустрічним позов мотивовано тим, що 21 травня 2012 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповів квартиру АДРЕСА_2 йому.
З 18 травня 2012 року він проживав разом зі спадкодавцем, фактично прийняв спадщину, проте державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області від 01 серпня 2019 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через сплив 6-ти місячного строку та повідомлено про наявність спадкоємців за законом ОСОБА_1 і ОСОБА_6 .
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_5 просив встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем – ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 . 
16 липня 2019 року ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, в якому просила позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 був власником спірного майна, обставини щодо апеляційного оскарження рішення суду про визнання права власності відомі не були, узвязку з чим вважає, що підстави для витребування майна відсутні. 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив залишити позов без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_2 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки у встановлений законом строк не звертався до нотаріуса та на час смерті спадкодавця не проживав з ним, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 18 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Скасовано державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , правочин зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер запису про право власності 30076532 від 30 січня 2019 року.
Витребувано від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки рішення, на підставі якого визнано право власності за відповідачем, скасовано в апеляційному порядку, то подальші правочини стосовно спірного майна є недійсними, а тому наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 та витребування майна. Враховуючи, що ОСОБА_2 пред`явлено зустрічний позов до неналежного відповідача, оскільки власником спірної квартири є ОСОБА_4 , то зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.
06 серпня 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідків: ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 які підтвердили, що ОСОБА_10 після приїзду з території Російської Федерації і по час смерті проживав разом з ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 . Він фактично прийняв спадщину та не заявляв про відмову від прийняття спадщини, а тому наявні підстави для задоволення позову.
06 серпня 2020 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави для застосування положень статті 388 ЦК відсутні, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторонам правочину не було відомо щодо подальшого скасування рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року в апеляційному порядку.
02 березня 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в кому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 16). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 .
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його донька ОСОБА_1 та син ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 10).
За життя ОСОБА_5 21 травня 2012 року залишив заповіт, згідно з яким належну йому квартиру АДРЕСА_2 заповідав ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 106, 162).
Відповідно до копії паспорту з 27 травня 2015 року ОСОБА_5 був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 . (т. 1, а. с. 186).
Із відповіді Комунального некомерційного підприємства «Дворічанска районна лікарня» Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області №01-09/159 від 17 вересня 2019 року на адвокатський запит ОСОБА_11 № 330 від 16 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_5 07 липня 2015 року о 07 го. 50 хв. був доставлений бригадою швидкої медичної допомоги в приймальне відділення та госпіталізований до терапевтичного відділення з діагнозом «передозування наркотичних препаратів, кома 2». Помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 15 год. 30 хв. (т. 1, а. с. 189).
На час смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_2 був зареєсрований за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 236). 
ОСОБА_1 була зареєстрована та поживала разом з матір`ю ОСОБА_12 у квартирі АДРЕСА_5 (т. 1, а. с. 188). 
Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 94-96,).
Право власності на вказане майно зареєстровано за ОСОБА_2 29 листопада 2018 року (т. 1 а .с. 205).
30 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В. за реєстровим за № 231 (т. 1, а. с. 59 - 60). Внесено відповідний запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер запису про право власності 30076532 (т. 1, а. с. 9).
Постановою Харківського апеляційного суду від 21 травня 2019 року рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року (справа № 618/940/18-ц) скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 про визнання права власності на спірну квартиру залишено без задоволення (т. 1, а. с. 19-24, 122-134).
Постановою державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області від 19 січня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру після смерті ОСОБА_5 , оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру зазначений інший власник. Також, у зазначеній постанові визначено, що відповідно до довідки Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області від 31 серпня за № 02-30/18 спадщину фактично прийняла донька померлого ОСОБА_1 , яка на момент смерті батька була неповнолітня (т. 1, а. с. 11).
Відповідно до Дворічанської ДНК Харківської області від 05 липня 2019 року спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.
Постановою державного нотаріуса Дворічанської ДНК Харківської області від 01 серпня 2019 року ОСОБА_13 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через сплив 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця ОСОБА_5 , а також наявності спадкоємців за законом ОСОБА_1 і ОСОБА_6 (т. 1, а .с. 163-164).
Відповідно до довідки Федеральної казенної установи «Виправна колонія № 7» Управління по Бєлгородській області Федеральної служби виконання покарань ОСОБА_5 був засуджений 22 лютого 2013 року Бєлгородським районним судом Бєлгородської області за статтями 229 частина третя, 64 частина перша, 228 частина друга, 64 частина перша, 69 частина третя Кримінального кодексу Російської Федерації до позбавлення волі строком 2 роки 6 місяців та відбував покарання з 23 листопада 2012 року до 22 травня 2012 року (т. 1, а. с. 191).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з статею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до вимог частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Частинами першої та п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Наведеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, і таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до законодавства.
За приписами статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Згідно з статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 388 ЦК України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.
При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
Встановивши, що на час смерті ОСОБА_1 проживала з спадкодавцем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , а тому її права підлягають судовому захисту. Встановивши те, що ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, яка на час укладення договору купівлі-продажу перейшла в порядку спадкування за законом до ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ефективним та правомірним способом захисту є витребування майна від добросовісного набувача.
Між тим, враховуючи вищевикладені вимоги закону, скасування державної реєстрації та визнання права власності не є ефективним та правомірним способом захисту порушених прав, що не призводить до їх поновлення, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.
Сама така правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року по справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про залишення позову в цій частині без задоволення.
Доводи ОСОБА_2 щодо сумісного проживання зі спадкодавцем є необґрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин позивачем за зустрічним позовом не надано. Періодичне відвідування ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 , в який проживав ОСОБА_2 не свідчить про постійне проживання у вказаному житлі. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Матеріали справи свідчать, що адвокат Пухтаєвич О.О. представляла інтереси ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 10 червня 2019 року та ордеру ХВ № 276.
Відповідно до пунктів 4.2. гонорар за правову допомогу по представництву інтересів клієнта в суді становить 6 000,00 грн. Вказана сума була сплачена позивачкою в повному обсязі, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 75.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що «суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи, що витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи, за відсутності клопотань щодо їх неспівмірності від відповідачів, та зважаючи, що позов в частині вимог про витребування майна, яке наразі зареєстровано за ОСОБА_4 , задоволено, з останньої на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом наведених положень процесуального закону, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються: за подачу позовної заяви –768,40 грн (а. с. 1, т. 1), за подачу заяви про забезпечення позову – 384,20 грн (а. с. 2, т. 1).
Відповідно до підпункту 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки позов стосовно позов задоволено стосовно однієї немайнової вимоги, що відповідає розміру судового збору, сплаченого позивачкою, вказані судові витрати, а також витрати, що були понесені у зв`язку зі звернення з заявою про забезпечення позову підлягають стягненню з відповідачки.
Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
На підтвердження зазначених обставин позивачкою долучено квитанцію касового ордера № 75 про сплату 800 грн фізичній особі підприємцю ОСОБА_14 за оцінку квартири. Разом з тим, вказані витрати не є судовими витратами в розумінні статті 133 ЦПК України, оскільки не стосуються предмету доказування, а тому стягненню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги  ОСОБА_2  та ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 18 червня 2020 року в частині вирішення спору про скасування державної реєстрацію права власності та визнання права власності скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, в частині розподілу судових витрат змінити.
Позов  ОСОБА_1 в частині вирішення спору про скасування державної реєстрацію права власності та визнання права власності залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_4 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Дворічанським РСГУДМС України в Харківській області 31 жовтня 2016 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце поживання: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм №  НОМЕР_3 , виданий 12 березня 2016 року, орган, що видав 6345, місце проживання:  АДРЕСА_7 ) 1152,26 грн (одна тисяча сто п`ятдесят дві грн 26 коп.) судового збору та 6000 (шість тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 20 вересня 2020 року.
Головуючий                                                                 А.В. Котелевець
Судді                                                                         І.В. Бурлака 
                                                                               О.М. Хорошевський