Головуючий І інстанції: Полях Н.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 р. 	Справа № 520/8431/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Чалого І.С.,
суддів: Бершова Г.Є. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021,                         м. Харків, повний текст складено 18.01.21 по справі № 520/8431/2020 за позовом                ОСОБА_1 до               Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни                      про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 ), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни №4/ІІ/ХХІ/2 від 24.12.2019 про відмову ОСОБА_1  в наданні статусу учасника бойових дій; зобов`язати комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни прийняти рішення про надання ОСОБА_1   статусу учасника бойових дій.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою  задовольнити  позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що  позивачем виконані усі умови, що визначені Порядком № 413 (в редакцій від 28.08.2014) необхідні для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, а саме: він є особою начальницького складу МВС України та надав комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни необхідну сукупність документів, виданих державними органами, які містять достатні докази про безпосереднього залучення ОСОБА_1  до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення. Вважає, що довідка про безпосередню участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України Головного управління Національної поліції в Харківській області № 247 є самостійним та достатнім документом, що підтверджує участь ОСОБА_1 в забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи в районах її проведення з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. В апеляційній скарзі стверджує про застосування Харківським окружним адміністративним судом закону, який не підлягав застосуванню - положення Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-ХІІ, Порядку № 413 та Положення про комісії Міністерства внутрішніх справ з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни", затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26.08.2016 № 868 в редакції  чинній станом на момент прийняття відповідачем спірного рішення (24.12.2019), а не в редакції від 20 серпня 2014 року (як того вимагає стаття 58 Конституції України) що є підставою для повного скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року.
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що підполковник поліції ОСОБА_1 обіймає посаду оперуповноваженого відділу боротьби з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Харківській області (а.с. 16).
Згідно з довідкою № 247 від 12.08.2016  позивач в період з 11.07.2014  по 15.07.2014  безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області. (Підстава: наказ першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ від 09.10.2014 р. № 31, наказ ГУ МВС України в Харківській області від 10.07.2014 року №237 о/с) (а.с. 17 18).
Відповідно до витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 19.10.2014 № 31 позивач вважається таким, що перебував у службовому відрядженні у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань (а.с.18).
Факт перебування позивача позивач в період з 11.07.2014 по 15.07.2014 на території проведення антитерористичної операції підтверджується талоном посвідчення про відрядження (а.с. 19).
Рішенням №4/ІІ/ХХІ/2 від 24.12.2019 ОСОБА_1 в наданні статусу учасника бойових дій відмовлено (а.с. 20).
Позивач не погоджуючись із рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, є довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цінності України за формою згідно з додатком 1 до Порядку № 413 та відповідні документальні підтвердження вказаного, якими згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку № 413 та пунктом 2 Положення № 868 є документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення. Зарахування позивача до списку осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичної операції, не свідчить про виконання позивачем конкретних завдань, пов`язаних з його безпосередньою участю в проведенні антитерористичної операції на території Харківської області. Жодних доказів на підтвердження безпосередньої участі у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення позивачем не надано, а відтак оскаржуване рішення є законним та таким, що у повній мірі відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, та підстави для його скасування відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Закон №3551-ХІІ), який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно ст. 5 цього Закону учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Пунктом 19 ч.1 ст.6 Закону N 3551-XII (в редакції, чинній на момент перебування позивача в зоні АТО) визначено, що учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України,  Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, а також працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення у порядку, встановленому законодавством.
Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначає Кабінет Міністрів України.
Аналіз наведених положень законодавства свідчить, що учасниками бойових дій визнаються, зокрема, працівники Міністерства внутрішніх справ України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 413 затверджено Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (далі - Порядок №413), який визначає процедуру надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, та категорії таких осіб (п.1 Порядку №413).
Положеннями п.2 Порядку №413 (в редакції, чинній на момент перебування позивача в зоні АТО) передбачено, що статус учасника бойових дій надається:
військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, особам рядового і начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції;
працівникам підприємств, установ та організацій, які залучалися і брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення.
Згідно з п.4 вказаного Порядку (в редакції, чинній на момент перебування позивача в зоні АТО) підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є:
для осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, - документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення);
для осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, - документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення або направлення (прибуття) у відрядження для безпосередньої участі в антитерористичній операції в районах її проведення (витяги з наказів, розпоряджень, посвідчень про відрядження, книг нарядів, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень), а також документи, що були підставою для прийняття керівниками підприємств, установ, організацій рішення про направлення осіб у таке відрядження.
Згідно з пунктами 1, 2 розділу ІІ Положення про комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 26.08.2016 № 868 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.09.2016 за №1271/29401 (далі також - Порядок №    868, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), основними завданнями Комісії є вивчення документів та прийняття рішення щодо надання працівникам МВС статусу учасника бойових дій, розгляд питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до пунктів 6 і 13 статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
З метою забезпечення виконання покладених на неї завдань Комісія має право, зокрема, вивчати довідки, документи та інші докази, надіслані керівниками структурних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України та керівниками територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, іншими особами, визначеними чинним законодавством (далі - керівники підрозділів), чи подані особисто; приймати рішення про відмову в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни.
Згідно з приписами пункту 4 розділу ІІ Порядку № 868 комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни у разі: відсутності документів, що містять достатні підтвердні докази і є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; надання недостовірних даних про осіб, зазначених у пункті 1 розділу I цього Положення; виявлення факту підроблення документів, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції.
Пунктом 1 розділу III Порядку № 868 встановлено, що комісія приймає рішення щодо надання статусу учасника бойових дій на підставі документів про: безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення; направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції; перебування у районах проведення антитерористичної операції з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення.
Згідно з приписами пункту 2 розділі III Порядку № 868 підтвердними документами для прийняття рішення про надання статусу учасника бойових дій є витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про залучення до проведення антитерористичної операції, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення.
Системний аналіз зазначених норм права дає підстави стверджувати про те, що статус учасника бойових дій надається особі, яка брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, що має підтверджуватися не тільки відповідними наказами про залучення її до проведення антитерористичної операції, але й про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції  або іншими офіційними документами, виданими державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.
Водночас, як встановлено судом першої інстанції, жодних доказів на підтвердження безпосередньої участі у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення, як того вимагає пункт 4 Порядку № 413 та пункт 2 розділу ІІІ "Особливості надання працівникам МВС статусу учасника бойових дій, учасника війни за участь в антитерористичній операції" Положення № 868, позивачем не надано.
Так, в апеляційній скарзі позивач стверджує, що  ним були виконані всі умови, визначені Порядком №413 (в редакції від 28.08.2014) необхідні для надання йому статусу учасника бойових дій, зокрема те, що він є особою начальницького складу МВС України та надав комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни необхідну сукупність документів, виданих державними органами, які містять достатні докази про безпосереднє залучення ОСОБА_1 до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, а саме:
довідкою про безпосередню участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої  Головним  управлінням Національної поліції в Харківській області №247дов від 12.08.2016;
наказом ГУ МВС України в Харківській області від 10.07.2014 № 237 о/с дек (підтверджує факт направлення та перебування позивача у районі проведення АТО та мету участі)
витягом із наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 09.10.2014 №31 (безпосередня участь Позивача в антитерористичній операції  або забезпечення її проведення та перебування в районах проведення штитерористичної операції)
талоном посвідчення про відрядження ГУ МВС України в Харківській області від 11.07.2014;
посвідченням про відрядження ГУ МВС України в Харківській області від 11.07.2014.
Втім вказані докази лише підтверджують факт того, що позивач перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Харківської області, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань.
Натомість доказів про залучення позивача до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, зокрема наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про персональне залучення до проведення антитерористичної операції позивачем не надано.
Аналогічна правова позиція щодо необхідності надання наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про персональне залучення до проведення антитерористичної операції як належний та достатній доказ, що підтверджує  безпосередню участь в антитерористичній операції з метою надання статусу учасника бойових дій, висловлена Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 360/2336/19.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що згідно наказу ГУ МВС України в Харківській області від 10.07.2014 № 237 о/с дек, талону посвідчення про відрядження ГУ МВС України в Харківській області від 11.07.2014 та посвідчення про відрядження ГУ МВС України в Харківській області від 11.07.2014, вбачається, що вказаними документами лише підтверджується факт службового відрядження позивача на п`ять днів до Ізюмського району Харківської області для виконання завдань, визначених Законом України "Про боротьбу з тероризмом", та несення служби з охорони громадського порядку в районах проведення АТО, з метою належної організації та якісного здійснення заходів з ідентифікації осіб, затриманих у районі  проведення АТО, відпрацювання їх на предмет причетності до діяльності терористично- екстремістських  організацій, учинення чи організації вчинення кримінальних правопорушень, для часті у роботі Пункту відпрацювання затриманих осіб, створеного на базі Ізюмського MB УМВС України в Харківській області на виконання доручень МВС, та не підтверджує факт виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції або забезпечення її проведення.  
Зазначеним наказом визначено мету перебування в зоні антитерористичної операції - несення служби з охорони громадського порядку  на виконання доручень МВС, що  відповідало повноваженням міліції, які визначались на той час Законом України "Про міліцію" та не є тотожним тій меті, про яку стверджує позивач в апеляційній скарзі (з метою забезпечення проведення антитерористичної операції  за для збереження територіальної цілісності України).  
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі                    № 2240/2866/18.
Отже, позивач в апеляційній скарзі помилково ототожнює виконання службових обов`язків із охорони публічного порядку на території, що відносяться до району проведення антитерористичної операції, з безпосередньою участю особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.
В поєднанні з відсутністю  наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про персональне залучення до проведення антитерористичної операції та  безпосередню участь в ній вказане вище є підставою для висновку про правомірність оскаржуваного рішення Комісії про відмову в наданні статусу учасника бойових дій.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій є обґрунтованим та прийняте у порядку, у спосіб та у відповідності до вимог закону,  у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів про залучення позивача до проведення антитерористичної операції в районах її проведення чи безпосередню участь у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції помилково було застосовано норми Положення № 413 в редакції, що діяло на момент звернення із заявою про надання статусу учасника бойових дій, та до спірних правовідносин має бути застосована редакція Положення № 413 від 28.08.2014, колегія суддів ураховує, але зазначає, що застосування під час розгляду справи в окремій частини неналежної редакції законодавства, що не призвело до ухвалення неправильного по суті рішення не є підставою для його скасування.
Так, у пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.  
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Колегія суддів звертає увагу, що на момент розгляду Комісією питання про встановлення позивачу статусу учасника бойових дій, законодавство, що регулює спірні правовідносини зазнало змін, в тому числі зазнало змін приписи Положення № 413.
Зокрема, внаслідок законодавчих змін змінився обсяг документів, які мають бути надані на підтвердження наявності підстав для встановлення особі статусу учасника бойових дій, з метою уникнення безпідставного встановлення такого статусу, зокрема для осіб, які перебували в зоні АТО менше 30 календарних днів необхідно подати документи, що підтверджують факт безпосереднього зіткнення та вогневого контакту з противником, проведення розвідувальних заходів. Втім на позивача не розповсюджується вимога щодо 30 денного перебування в зоні АТО та до спірних правовідносин має застосуватися норми Положення в редакції від 28.08.2014,  оскільки останній проходив службу до внесення змін до Положення № 413.
Водночас зі змісту рішення Комісії та відзиву на позовну заяву вбачається, що такі підстави для відмови не були покладені в основу спірного рішення. В той же час вимога про необхідність надання доказів про персональне залучення позивача до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення залишилася незмінною як під час попередньої дії редакції Положення № 413, так і на час прийняття оскаржуваного рішення Комісії, та саме ненадання позивачем таких доказів слугувало підставою для висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення вимог позову.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 по справі                   № 520/8431/2020  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.С. Чалий 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.М. Ральченко