Дата документу 27.07.2021 Справа № 314/1409/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №314/1409/21        Головуючий у 1 інстанції: Мануйлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/2236/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» липня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Гончар М.С.,
секретар:        Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на ухвалу судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , Громадської організації «Вольтерра» до Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Біляївський збагачувальний комбінат» про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації № 69 від 01.03.2019 року, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, 

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 , ГО «Вольтерра» звернулись до суду з позовом до Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області, третя особа: ТОВ «Біляївський збагачувальний комбінат» про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації № 69 від 01.03.2019 року, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та просили:
1) визнати незаконним (недійсним) та скасувати Розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації N 69 від 01.03.2019 «Про викуп земельних ділянок, які перебувають у власності фізичних осіб, для суспільних потреб, з метою подальшого надання цих земельних ділянок в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Біляївський збагачувальний комбінат» зі зміною цільового призначення для розміщення та будівництва кар`єру по видобуванню корисних копалин (каоліну), його збагачення та переробки» з подальшими змінами, внесеними Розпорядженнями голови Вільнянської районної державної адміністрації № 92 від 28.03.2019;№ 205 від 26.06.2019; № 284 від 14.08.2019.
2) визнати недійсними Договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені між власниками земельних ділянок, відповідачем та третьою особою, а саме:
- договір від 15.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №204; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0121, площею 3,9685 га;
- договір від 19.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №218; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0127, площею 3,9684 га;
- договір від 18.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №213; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0124, площею 3,97 га;
- договір від 29.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №280; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0001, площею 3,97 га;
- договір від 18.03.2019, зареєстрований в реєстрі за № 214; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0120, площею 3,9672 га;
- договір від 04.07.2019, зареєстрований в реєстрі за № 685; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0122 площею 3,9687 га;
- договір від 18.04.2019, зареєстрований в реєстрі за № 642; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0125 площею 3,9687 га;
- договір від 19.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №230; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0126, площею 3,9686 га;
- договір від 15.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №209; кадастровий номер земельної2321586100:01:001:0130 площею 3,9686 га;
- договір від 19.03.2019, зареєстрований в реєстрі за № 221; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0134, площею 3,9685 га.

Ухвалою судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації № 69 від 01.03.2019 року, позовну заяву про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок повернуто позивачам.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою судді, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норми ст. 293 ЦПК України, порушення норм ст. 186 ЦПК України, безпідставність висновку суду про те, що позовна вимога про визнання незаконним (недійсним) та скасування Розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації є оскарженням рішення суб`єкту владних повноважень, просив скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ГО «Вольтерра» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовними вимогами про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації № 69 від 01.03.2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється юрисдикція адміністративного суду; повертаючи позов в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, суд першої інстанції виходів з того, що позивачами не надано доказів стосовно того, в чиїх інтересах та для захисту чиїх порушених прав звернулись позивачі до суду.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ГО «Вольтерра» звернулись до суду з позовом до Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області, третя особа: ТОВ «Біляївський збагачувальний комбінат» та просили:
1) визнати незаконним (недійсним) та скасувати Розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації N 69 від 01.03.2019 «Про викуп земельних ділянок, які перебувають у власності фізичних осіб, для суспільних потреб, з метою подальшого надання цих земельних ділянок в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Біляївський збагачувальний комбінат» зі зміною цільового призначення для розміщення та будівництва кар`єру по видобуванню корисних копалин (каоліну), його збагачення та переробки» з подальшими змінами, внесеними Розпорядженнями голови Вільнянської районної державної адміністрації № 92 від 28.03.2019;№ 205 від 26.06.2019; № 284 від 14.08.2019.
2) визнати недійсними Договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені між власниками земельних ділянок, відповідачем та третьою особою, а саме:
- договір від 15.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №204; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0121, площею 3,9685 га;
- договір від 19.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №218; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0127, площею 3,9684 га;
- договір від 18.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №213; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0124, площею 3,97 га;
- договір від 29.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №280; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0001, площею 3,97 га;
- договір від 18.03.2019, зареєстрований в реєстрі за № 214; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0120, площею 3,9672 га;
- договір від 04.07.2019, зареєстрований в реєстрі за № 685; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0122 площею 3,9687 га;
- договір від 18.04.2019, зареєстрований в реєстрі за № 642; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0125 площею 3,9687 га;
- договір від 19.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №230; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0126, площею 3,9686 га;
- договір від 15.03.2019, зареєстрований в реєстрі за №209; кадастровий номер земельної2321586100:01:001:0130 площею 3,9686 га;
- договір від 19.03.2019, зареєстрований в реєстрі за № 221; кадастровий номер земельної ділянки 2321586100:01:001:0134, площею 3,9685 га.

Стаття 55 Конституції України закріплює право кожної особи на судовий захист. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.

Згідно зі статті 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема : спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України в редакції від 03 жовтня 2017 року, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Такий висновок суду викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17.

З позовної заяви ОСОБА_1 , ГО «Вольтерра» вбачається, що спір є приватноправовим, оскільки змістом позовних вимог є захист майнового права на земельні ділянки.

Тобто оскаржується не процедура проходження заяви та прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, а захищається реалізація права на володіння та користування земельними ділянками, зокрема, земельної ділянки ОСОБА_1 .

Так, згідно з п. 5 додатку до Розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації N 69 від 01.03.2019 року до переліку земельних ділянок, які викуповуються для суспільних потреб, для розміщення та будівництва кар`єру по видобуванню корисних копалин (каоліну), його збагачення та переробки внесено земельну ділянку площею 3,97 га, кадастровий номер 2321586100:01:001:0123.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 308/6914/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 539/3192/16-ц, від 28 серпня 2018 року у справі № 522/18500/13-а, від 06 лютого 2019 року у справі № 488/3005/17 зроблено висновок про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Зі змісту позовної заяви та встановлених обставин справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо речового права на земельну ділянку, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що вимоги позивачів в частині визнання незаконним та скасування розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації № 69 від 01.03.2019 року не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Стосовно повернення позову в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 28 листопада 2013 року №12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права й охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб (п. 2.6 Рішення).

Громадські організації є організаційно-правовою формою діяльності людей, які об`єднуються для спільного здійснення та захисту своїх прав, свобод та інтересів, які відображаються у статуті громадської організації у вигляді мети та напрямів її діяльності. Таким чином, діяльність громадських організацій не можна розглядати абстрактно, без зв`язку з її метою та правами людей (її членів), що об`єдналися. Створюючи громадську організацію або вступаючи до неї, її члени об`єднуються на визначених статутом умовах для спільної реалізації своїх прав.

Отже, вирішуючи питання щодо права громадських організацій на звернення до суду в інтересах інших осіб, суди повинні з`ясувати:
- статус громадської організації та її засновників, їх безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову;
- мету громадської організації та її безпосередній зв`язок з предметом позову;
- інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту;
- чи зверталися ці особи за захистом своїх прав до громадської організації;
- добросовісність дій громадської організації, що звертається до суду.

Позови в інтересах неконкретизованих осіб (в інтересах суспільства, народу) можуть розглядатися як виняток у випадках, прямо передбачених законодавством. 

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19.

Частиною 2 ст. 197 ЦПК України встановлено, що у підготовчому засіданні суд, у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання; з`ясовує розмір заявлених сторонами судових витрат.

Відповідно до п.п.5, 6, 7 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.
Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Статтею 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Таким чином, питання щодо доведеності обставин, якими обґрунтовуються вимоги позивача, належності, допустимості, достатності достовірності доказів, вирішуються судом на стадії судового розгляду, а не на стадії відкриття провадження у справі та перевірки відповідності позовної заяви вимогам щодо її форми та змісту.

Отже, обставини, які б свідчили про очевидну відсутність у позивачів матеріально-правової заінтересованості можуть бути встановлені лише під час судового розгляду справи. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивачів є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Стаття 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У справі «Беллет проти Франції» (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ч. 4 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 29 липня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       М.С. Гончар