КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2021 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду  Ігнатов Р.М.,  за участі: 
секретаря судового засідання                                   Сидорчук А.М                                                                 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві клопотання та апеляційну скаргу  особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1   на постанову  Бориспільського  міськрайонного суду  Київської області  від 29.04.2020,-   
В С Т А Н О В И В
Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2020  ОСОБА_1 , визнано винним в скоєнні правопорушення предбаченого ч.1 ст.130 КУпАП (протокол серії ДПР18 №293139 від 03.04.2020 року про адміністративне правопорушення) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч вісті) грн. на користь держави без позбавленням права керування транспортними засобами. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.
 
Не погоджуючись з таким рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2020 скасувати, а провадження по справі закрити, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги ОСОБА_1 вказує на те, що вказана постанова не відповідає вимогам закону, при розгляді справи про адміністративне правопорушення судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а висновки суду щодо встановлених обставин є передчасними та помилковими. Апелянт зазначає, що суд помилково прийшов до висновку про наявність обставин, які б свідчили про факт вчинення ним даного правопорушення, а також те що, можливість притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вказані дії у законному порядку відсутня. 
Крім цього, апелянт зазначає, що згідно матеріалів справи, а саме наявної копії посвідчення водія НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 тимчасово, на право керування строком з 23.02.2018 по 23.02.2020, вбачається, що станом на 03.04.2020, тобто, на час події ОСОБА_1 посвідчення водія не мав. Таким чином, апелянт наголошує, що не являється суб`єктом правопорушення, а тому безпідставно визначений судом першої інстанції, як особа, що підлягає притягненню до адміністративної відповідальності та накладення відповідного стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Також, апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо встановлення факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння також є безпідставним та ґрунтується на доказах, які отримані з порушенням визначеного інструкцією порядку, а саме те, що біологічні зразки у встановленому порядку лікарем не відбиралися, лабораторні дослідження не проводилися. Акт № 153, на підставі якого видано висновок № 153, що знаходиться в матеріалах справи, складений також за результатами огляду, проведеного поліцейським в медичному закладі з використанням технічного засобу  - експрес тесту № 25, отже огляд на стан наркотичного сп`яніння ОСОБА_1 був проведений з порушенням визначеного інструкцією порядку, отже дані докази є не допустимими. 
 
Як встановлено судом першої інстанції, 03.04.2020 о 04 год. 03 хв. в м. Бориспіль по вул. Київський шлях 50, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, автомобілем марки «CHEVROLET» д.н.з. НОМЕР_2 , в стані наркотичного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння, зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився в КНП «ББЛІЛ», за адресою: м. Бориспіль вул. Котляревського 1. Згідно висновку № 453 від 03.04.2020, ОСОБА_1 перебував у стані наркотичного сп`яніння. Таким чином ОСОБА_1 своїми діями порушив п.п. "а" п. 2.9 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.
 
Першочергово судом вирішено клопотання ОСОБА_1 заявлене в межах апеляційної скарги, про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2020.
Так, згідно ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 цього Кодексу. 
Враховуючи те, що дані про належне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи про адміністративне правопорушення у матеріалах справи відсутні, копію постанови судом було надіслано 03.06.2020 про, що свідчить наявний у матеріалах справи супровідний лист (а.с. 18) та копія реєстру (а.с.19), тобто копія постанови від 29.04.2020 була направлена судом вже після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження та набрання законної сили. Апелянт зазначає, що безпосередньо отримав постанову у відділені поштового зв`язку 25.06.2020. Враховуючи те, що суд виніс постанову без участі ОСОБА_1 , копію постанови було направлено вже після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження, за даних обставин апеляційний суд вважає, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження підлягає задоволенню, адже наявні об`єктивні причини ( неповідомлення  особи яка притягується до відповідальності та невчасне направлення копії прийнятої судом постанови) . 
 
Апелянт ОСОБА_1 у визначений судом день, час та місце  до суду апеляційної інстанції  не з`явився.  Неодноразово викликався на судові засідання суду апеляційної інстанції, а саме на 14.09.2020, 02.10.2020, 30.10.2020, 14.12.2020, 11.01.2021, 29.01.2021, 26.02.2021, 02.04.2021, 21.05.2021, 30.07.2021.  Про дату, час та місце розгляду його апеляційної скарги в апеляційному порядку повідомлений завчасно у належний спосіб, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про вручення ОСОБА_1 судової  повістки (а.с. 48), також ОСОБА_1 повідомлявся у телефонному режимі про, що свідчать наявні у матеріалах справи телефонограми (а.с. 50, 52, 54, 56, 58, 62). Враховуючи вказане, а також з огляду на відсутність клопотань про відкладення судового засідання, або про поважність причин неприбуття, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності апелянта належним чином повідомленого . 
 
Заслухавши  доповідь  судді,  дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови місцевого суду в межах поданої апеляційної скарги,  а також доводи апеляції, суд вважає апеляційні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. 
 
П.2.9. а) ПДР України встановлено заборону водієві керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Ч.1 ст.130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно зі ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, перевіркою судом апеляційної інстанції постанови місцевого суду на відповідність зазначеним вимогам закону в межах доводів апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а висновки суду першої інстанції про порушення ОСОБА_1 вимог п.2.9. а) ПДР України, за що передбачено відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП, за наведених у постанові суду обставин є обґрунтованим, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються представленими в матеріалах провадження доказами, а саме: 
-        протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №293139 від 03.04.2020(а.с. 2);
-        копією постанови серії ДП18 №732268 від 03.04.2020про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі на ОСОБА_1 за ч.2 ст.126 КУпАП.  (а.с. 3);
-        направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції виданого на ОСОБА_1 від 03.04.2021 (а.с.4);
-        висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції щодо ОСОБА_1 від 03.04.2021 року (а.с. 5);
-        розпискою про передачу транспортного засобу від. 03.04.2020 ОСОБА_2 (а.с. 6)
-        даними рапорту інспектора поліції від 03.04.2021(а.с.9);
-        довідкою про неотримання посвідчення водія на право керування транспортними засобами від 06.04.2021(а.с. 10);
-        довідкою про відсутність повторності, щодо вчинення правопорушень за ст.. 130 КУпАП ОСОБА_1 (а.с. 11);
-        відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, яким зафіксовано обставини та підстави складання адміністративних матеріалів та якими підтверджується проходження  ОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння з позитивним результатом (а.с. 12);
 
Зазначені докази відповідають критеріям належності та допустимості, а в своїй сукупності також достатності для підтвердження висновків суду першої інстанції про доведення винуватості  ОСОБА_1  у порушенні ним вимог п.2.9. а) ПДР України, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що не являється суб`єктом правопорушення, а тому безпідставно визначений судом першої інстанції, як особа, що підлягає притягненню до адміністративної відповідальності та накладення відповідного стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Обґрунтовуючи дані доводи тим, що на час подій, а саме 03.04.2020 зафіксованих у протоколі про адміністративне правопорушення, посвідчення водія не мав, а тому не є суб`єктом вчинення адміністративного правопорушення. Дані доводи не спростовують факт перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп'яніння, який поза розумним сумнівом доведений джерелами доказів, зазначеними вище і, які  були передосліджені в суді апеляційної інстанції.
Щодо посилань апеляційної скарги, про те, що поліцейськими не було дотримано процедури передбаченоїст. 266 КУпАП. Суд апеляційної інстанції вважає вказані доводи апелянта надуманими, оскільки дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, зокрема протокол про адміністративне правопорушення, та відеозапис долучений до протоколу про адміністративне правопорушення суд апеляційної інстанції зазначає, що процедури передбаченої ст. 266 КУпАП працівниками поліції було дотримано у повному обсязі.
 
Також суд апеляційної інстанції  вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Санкція частини 1 статті 130 КУпАП, передбачає наступне стягнення у разі доведеності вини - накладення штрафу у розмірі  однієї тисячі  неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права  керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі  однієї  тисячі неоподатковуваних  мінімумів  доходів громадян. Таким чином, юридична конструкція санкції частини першої статті 130 КУпАП щодо стягнення є абсолютно визначеною: "з позбавленням  права  керування  транспортними засобами на строк один рік" і не передбачає альтернативи застосування  враховуючи відсутність  словосполучення "або без такого".  Разом з тим, суд першої інстанції визнавши винним ОСОБА_1   в скоєнні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП і  посилаючись на п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України  №14 від 23.12.2005 року "Про практику  застосування  судами України  законодавства  у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорт, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", наклав на ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП у виді стягнення тільки штраф, без позбавлення права  керування транспортними засобами, посилаючись, що суди не вправі застосовувати позбавлення права керувати  транспортними засобами, коли винна особа вже позбавлена  такого права або взагалі його не мала.
Суд  апеляційної  інстанції категорично не погоджується з таким обґрунтуванням викладеним в оскаржуваній постанові з наступних підстав. По перше, дана  постанова Пленуму Верховного суду не є джерелом права. По друге, на час її ухвалення санкція вищевказаної частини, статті 130 КУпАП  щодо позбавлення права керування транспортними засобами мала альтернативний характер, що надавало можливість не застосовувати позбавлення права керування транспортними засобами при  наявності для того законних підстав  виходячи з індивідуальних обставин справи, в тому числі вказаних у даному пункті  постанови Пленуму ВСУ № 14.  Наразі ж, в цій частині, вказаний пункт 28 не відповідає нормі права (зокрема санкції ч.1 ст.130 КУпАП) в частині обов`язковості позбавлення права керування транспортними засобами, а висвітлені в ньому питання вже мають вирішуватися під час виконання постанови суду у разі набрання  нею законної сили. 
Окрім того, відповідно до п.п.2 п.37 розділу IV "Пошук чіткого  розуміння" Доповіді "Верховенство права", схваленої  Венеційською  Комісією на 86-му пленарному засіданні, 25-26 березня 2011 року, в якому чітко  вказані вісім "інгредієнтів " верховенства права і зокрема п.2)питання юридичних прав  мають бути вирішені нормами права, а не  на основі дискреції,  суд  апеляційної інстанції констатує порушення Закону з боку суду першої інстанції в частині накладення стягнення без обов`язкового позбавлення права керування  транспортними засобами строком на один рік визнавши особу винною за ч.1 ст. 130 КУпАП. Таким чином, суд першої інстанції керувався не нормою права, яка має обов`язковий характер, а  застосував дискрецію, що в даному випадку  є неприпустимим.  
Однак, приймаючи до уваги, що апеляцій на погіршення становища правопорушника від суб`єктів, які мають право на подачу апеляційної скарги відповідно до ч.2 ст. 294 КУпАП не надходило, той факт, що строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП витікли, суд з власної ініціативи позбавлений можливості усунути виявлене порушення закону з боку суду першої інстанції.  Окрім того, КУпАП не надає право суду  апеляційної інстанції реагувати в процесуальний спосіб ( окрема ухвала ( постанова), тощо ), при виявленні  подібних істотних порушень з боку суду першої інстанції .  
За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 в ході судового розгляду справи в апеляційному порядку не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування оскаржуваної постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2020 та закриття провадження по справі, як того просить апелянт.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя -                                                         
ПОСТАНОВИВ
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження - задовольнити, поновити строк і прийняти апеляційну скаргу до розгляду.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2020 щодо ОСОБА_1 , якого визнано винним за ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу  і стягненням судового збору, - залишити без змін 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.  

Суддя                                                                                                    Р.М. Ігнатов