ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20541/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                   судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                 суддів:                        Глущенко Я.Б., Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 та від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17.  
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року позов задоволено. 
В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у м. Києві, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.     
Відповідно до ч.1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
21 липня 2021 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 21 грудня 2017 року перебуває на обліку в органах ДПС як фізична особа-підприємець, та в період з 21 грудня 2017 року по 01 квітня 2018 року перебував на загальній системі оподаткування, а з 01 квітня 2018 року - на спрощеній системі оподаткування; з 18 січня 2013 року має ознаку незалежної професійної діяльності (адвокат). 
Станом на 27 листопада 2019 року в інтегрованій картці позивача обліковуються в автоматичному режимі нарахування єдиного внеску як самозайнятій особі-адвокату на загальну суму 10532,72 грн., в тому числі за 2017 рік - 704,00 грн., 2018 рік - 9828,72 грн. у розмірі мінімального страхового внеску за місяць та нараховано в автоматичному режимі єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю, в тому числі яка обрала спрощену систему оподаткування суму в розмірі 19499,26 грн., з яких за 2017 рік 1408,00 грн., 2018 рік - 9828,72 грн., три квартали 2019 року - 8262,54 грн. у розмірі мінімального страхового внеску за місяць. 
При цьому, згідно інформаційних баз ДПС позивачем сплачено станом на 27 листопада 2019 року 28425,22 грн. за період з 27 листопада 2017 року по 27 листопада 2019 року, з урахуванням чого станом на 27 листопада 2019 року в інтегрованій картці позивача рахується заборгованість у розмірі 1606,76 грн.
Відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 на підставі статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від позивача вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 2524,82 грн. Зазначена вимога прийнята відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
Рішенням від 17 жовтня 2019 року №5968/6/99-00-08-06-01 за результатами розгляду скарги на вимогу від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 скаргу залишено без задоволення, а вимогу - без змін.
Відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17 на підставі статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від позивача вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 1606,76 грн. Зазначена вимога прийнята відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
Вважаючи оскаржувані вимоги про сплату боргу відповідача протиправними та таким, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно із ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.
Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.
Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4  цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7  цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Таким чином, єдиний соціальний внесок розраховується, виходячи із суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, за ставкою 22 відсотки.
Частина перша статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач є платником єдиного внеску у розумінні положень Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Проте, відповідач, як до суду першої інстанції, так і до апеляційної, не надав доказів, які б свідчили про несплату позивачем самостійно нарахованих сум єдиного соціального внеску, як і не надано доказів на підтвердження джерела виникнення заборгованості з єдиного соціального внеску.
Листом від 05 лютого 2019 року №10521/К/26-15-17-03-18 позивачу у відповідь на запит повідомлено, що станом на 01 лютого 2019 року згідно облікових даних узагальненої інформаційно-телекомунікаційної системи контролюючих органів заборгованість по сплаті податків, зборів та інших загальнообов`язкових платежів не обліковується.
Відповідно до листа ГУ ДПС від 18 вересня 2019 року №2910/ФОП/26-15-10-05-15 на запит позивача повідомлено, що станом на 16 вересня 2019 року в інтегрованій картці платника податку позивача по рахунку зі сплати єдиного внеску наявна заборгованість у розмірі 1606,76 грн.
На підтвердження наявності у позивача заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску відповідачем долучено до матеріалів справи інтегровану картку платника податків ОСОБА_1 , з якої вбачається, що станом на 31 грудня 2018 року у позивача була наявна недоїмка у сумі 4683,70 грн.; станом на 31 грудня 2019 року недоїмка відсутня.
Тобто, з наданих відповідачем документів неможливо встановити джерела виникнення заборгованості з єдиного соціального внеску та строки її виникнення.
Позивачем, в свою чергу, на підтвердження своєчасності сплати єдиного соціального внеску надано звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску з платіжними дорученнями на підтвердження сплати.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено тягар доказування правомірності оскаржуваної вимоги, не надав будь-яких доказів, які б давали можливість встановити обставини та характер спірних відносин, що унеможливлює надати оцінку обставинам, зафіксованим відповідачем в оскаржуваних вимогах про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 та від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17.
Таким чином, доводи відповідача про несплату єдиного соціального внеску є безпідставними та не підтверджуються належними доказами, що свідчить про незаконність вимог про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 та від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17 та є підставою для їх скасування.
Згідно з ч. 1  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                     
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення.           
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року залишити без змін.           
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

              Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Глущенко Я.Б.

             Суддя                                                                                                     Файдюк В.В.