Постанова
Іменем України
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 210/542/20
 
провадження № 61-18798 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа»; 
відповідач - ОСОБА_1 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року у складі судді Сільченка В. Є. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                      Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі - КП ТМ «Криворіжтепломережа) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію.
 
Позовна заява мотивована тим, що КП ТМ «Криворіжтепломережа» здійснює постачання теплової енергії відповідачу до нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене приміщення належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2011 року та зареєстровано за відповідачем в Реєстрі прав на нерухоме майно 27 грудня 2011 року. 
Відповідно додатку до рішення Криворізької міської ради від 09 липня 2008 року № 531 квартира АДРЕСА_2 була переведена у нежитлову для влаштування магазину продовольчих товарів.
Вказувало, що оскільки будинок є багатоповерховим, опалення до зазначеної квартири здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку і є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку. 
Відповідач не здійснював у повному обсязі оплату за надані послуги, внаслідок чого за період з 27 грудня 2011 року по 03 листопада 2019 року утворилась заборгованість на суму 110 214,23 грн. 
Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за теплову енергію в розмірі 110 214,23 грн, суму збитків від інфляції у розмірі 5 105,50 грн та 3 % річних у розмірі 2 373,68 грн, а також судові витрати по справі.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року провадження у справі за позовом КП ТМ «Криворіжтепломережа» закрито. Роз`яснено позивачу, що заявлений позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та за предметною підсудністю відноситься до господарського суду Дніпропетровської області.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ОСОБА_1 з 10 січня 2008 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, а нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , до якого здійснюється постачання теплової енергії, використовується відповідачем для господарської діяльності. Отже, оскільки спір у цій справі виник за участю суб`єктів господарювання, справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу КП ТМ «Криворіжтепломережа» залишено без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року залишено без змін.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що за встановлених обставин суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі, оскільки спір у цій справі виник за участю суб`єктів господарювання, стосується стягнення заборгованості за постачання теплової енергії до приміщення, у якому здійснюється господарська діяльність, а отже, належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Посилання позивача на те, що згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 25 червня 2015 року ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність, апеляційний суд не прийняв до уваги, зазначивши, що після скасування державної реєстрації ОСОБА_1 , як суб`єкта підприємницької діяльності, господарські правовідносини між сторонами щодо об`єкта нежитлового приміщення не припинились.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У грудні 2020 року КП ТМ «Криворіжтепломережа» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року й передати справу на новий розгляд.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначала неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 210/542/20 із Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
 
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не взяли до уваги, що згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 25 червня 2015 року ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність, а факт того, що відповідач певний період часу здійснював підприємницьку діяльність, не є достатньою підставою для ствердження, що характер спірних правовідносин відноситься до господарських. Звертав увагу не те, що договір про надання послуг з постачання теплової енергії чи будь-який інший договір, пов`язаний із здійсненням ОСОБА_1 господарської діяльності, між сторонами не укладався. 
Судом апеляційної інстанції не взято до уваги лист Вищого арбітражного суду України «Про деякі приписи чинного законодавства, що регулює підприємницьку діяльність громадян» від 23 жовтня 2000 року № 01-8/556, у пункті 3.3. якого зазначено, що з моменту скасування державної реєстрації громадянина як суб`єкта підприємницької діяльності, зокрема за його особистою заявою, спори за участю такого громадянина, у тому числі, пов`язані із здійсненням ним раніше підприємницької діяльності, підвідомчі судам загальної юрисдикції, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено до настання згаданих обставин.
Вважав, що суди попередніх інстанції дійшли помилкових висновків, що спір у цій справі не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства та безпідставно закрили провадження у справі.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про те, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права. Заявник звертав увагу на те, що оскільки відповідач отримує теплову енергію не для задоволення власних житлово-комунальних потреб, позивач був зобов`язаний запропонувати відповідачу укласти господарський договір купівлі-продажу теплової енергії відповідно до статті 181 ГК України та спонукати до укладання договору, проте жодних дій щодо цього не вчинив. Разом з тим, згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість за теплову енергію, про стягнення якої заявлено у позові, нарахована за тарифами, які застосовуються для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, тому є правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що спір у справі виник у зв`язку із здійсненням відповідачем господарської діяльності і справа підвідомча суду господарської юрисдикції. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ОСОБА_1 з 10 січня 2008 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, видами діяльності якого згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є оброблення декоративного та будівельного каменю; виробництво інших виробів з бетону, гіпсу та цементу; посередництво в торгівлі деревиною та будівельними матеріалами; роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами (а. с. 5-6).
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (а. с. 8).
 
Відповідно додатку до рішення Криворізької міської ради від 09 липня 2008 року № 531, квартира АДРЕСА_2 була переведена із жилого приміщення у нежитлове для влаштування магазину непродовольчих товарів (а. с. 7).
 
У приміщенні АДРЕСА_2 розташований інтернет-магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якому відповідачем здійснювалась господарська діяльність.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга КП ТМ «Криворіжтепломережа» підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
 
Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
 
У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
 
У справі, що переглядається, КП ТМ «Криворіжтепломережа» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію за період з 27 грудня 2011 року по 03 листопада 2019 року у сумі 110 214,23 грн, суми збитків від інфляції - 5 105,50 грн та 3 % річних - 2 373,68 грн.
 
Вирішуючи питання предметної та суб`єктної юрисдикції цієї справи, колегія суддів вважає, що питання поширення юрисдикції господарських судів на вирішення зазначеної справи залежить як від з`ясування предмета і змісту правовідносин, так і від суб`єктного складу, у межах яких виник спір.
 
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено у статті 20 ГПК України.
 
Так, частиною 1 статті 20 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) передбачалося, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах між суб`єктами господарювання.
 
За змістом статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
 
Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).
 
Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.
 
Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.
 
Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.
 
При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.
 
Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.
 
При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.
 
За частиною першою статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Виконавець - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
 
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
 
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
 
Предметом спору у справі, що переглядається, є стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за теплову енергію у належному йому на праві власності нежитловому приміщенні АДРЕСА_2 .
 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, вказане приміщення відповідач використовує для здійснення господарської діяльності, а відтак спір у цій справі виник за участю суб`єктів господарювання, тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
 
Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
 
Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
 
Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
 
Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.
 
Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
 
Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).
 
Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною дев`ятою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
 
Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 з 25 червня 2015 року припинив підприємницьку діяльність. 
 
Доказів використання саме відповідачем зазначеного нежитлового приміщення у підприємницькій діяльності не міститься, також це використання не впливає на правовий статус його як власника вказаного об`єкта нерухомого майна, який набуто ним у власність саме як фізичною особою. 
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спірні правовідносини, на вказані норми законодавства та обставини справи уваги не звернули та дійшли помилкового висновку, що спір у цій справі виник за участю суб`єктів господарювання, оскільки на час звернення КП ТМ «Криворіжтепломережа» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію відповідач не мав статусу фізичної особи-підприємця, був власником спірного нежитлового приміщення як фізична особа, докази використання якого у господарській діяльності, споживання електроенергії в господарських цілях відсутні, отже, спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
 
Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частин четвертої та шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» задовольнити.
 
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            
Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович