КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 759/14178/20                                                   Головуючий у суді І інстанції Ул`яновська О.В.
Провадження № 22-ц/824/5938/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 червня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 9 грудня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 11 червня 2014 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua,складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Відповідно до виявленого бажання відповідачу відкрито кредитний рахунок, для користування яким було видано кредитну картку, та встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі 900 грн, який в подальшому збільшився до 19 500 грн. Умовами договору також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 3 серпня 2020 року за нею рахується заборгованість в загальному розмірі 67 754,78 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 44 787,18 грн, в тому числі 44 787,18 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України в розмірі 12 519,39 грн; нарахованої пені в розмірі 10 448,21 грн; яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 9 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 44 787,18 грн та судовий збір по справі в розмірі 1 389,46 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов банку до позичальника в частині стягнення непогашеної заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованим, оскільки відповідач отримувалакредитні картки і користувалася грошовими коштами у вигляді встановленого кредитного ліміту, натомість позовні вимоги про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками на прострочений кредит і пенею не узгоджуються з умовами укладеного між сторонами договору та вимогами закону, тому задоволенню не підлягають.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості та судових витрат відмовити.
На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішення не вказав якими доказами він керувався, стягуючи на користь банку заборгованість за тілом кредиту. Між сторонами було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого вона отримала кредит у вигляді кредитного ліміту шляхом підписання анкети-заяви від 11 червня 2014 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. Проте, у судовому рішенні не вказується в якому розмірі був наданий кредитний ліміт, а лише зазначається що, кредитний ліміт неодноразово підвищувався до 19 500 грн. Позивачем надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, які нею не підписані, тому не можуть вважатися складовою кредитного договору.
Отже, за змістом апеляційної скарги відповідач оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимогпро стягнення з неї непогашеної заборгованості за тілом кредиту, ав частині відмови у стягненні на користь позивача відсотків та пені це судове рішення не оскаржується сторонами, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 27 квітня 2021 року розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 11 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомилася с договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами, а примірник договору згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.pb.ua. 
Встановлено, що у анкеті-заяві містяться персональні дані ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання, контактна інформація, дата та її підпис, однак відсутні дані про такі істотні умови кредитування як вид платіжної картки, бажаний розмір кредитного ліміту за платіжною карткою, процентна ставка, номер кредитної картки, рахунок та строк її дії, цільове призначення кредиту, обов`язковість яких передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 14).
При цьому до кредитного договору банк додав, окрім копії паспорту відповідача (а.с. 54), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 15) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, роздрукований із сайту АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 16-53), які не підписані позичальником.
Крім того, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач надав виписку по картковому рахунку позичальника станом на 5 серпня 2020 року (а.с. 62-70), довідку про видані позичальнику кредитні картки, остання з яких була випущена 4 травня 2018 рокутерміном дії до квітня 2022 року (а.с. 13), та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача - картковий рахунок № НОМЕР_1 , відповідно до якої 11 червня 2014 року позичальнику було встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі 900 грн, який в подальшому збільшився до 19 500 грн (а.с. 12).
Згідно з наданими позивачем розрахунками, заборгованість відповідача за вказаним вище кредитним договором станом на 3 серпня 2020 року становить 67 754,78 грн іскладаєтьсяіз: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 44 787,18 грн, в тому числі 44 787,18 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України в розмірі 12 519,39 грн; нарахованої пені в розмірі 10 448,21 грн (а.с. 5-11).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.
Отже, виписки по картковому рахунку, що містяться в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача, які повинні досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).
У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку по рахунку позичальника), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Судовим розглядом встановлено, що 11 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» видало відповідачу першу кредитну картку, за допомогою якої ОСОБА_1 набула можливість протягом дії кредитної картки знімати грошові кошти з рахунку та розраховуватись ними.
З матеріалів справи вбачається та фактично не заперечувалося відповідачем, що вона користувалася встановленим їй кредитним лімітом (карткою)та вчиняла дії щодо часткової сплати заборгованості за кредитним договором протягом періоду кредитування.
Із виписки по особовому рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувалася кредитними грошима, отримувала кошти через банкомати, розраховувалася в торгівельних мережах, здійснювала перекази тощо, а отже отримала гроші на кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки із встановленим на ній кредитним лімітом.
Таким чином, наведене вище свідчить про доведеність кредитором та визнання позичальником факту отримання кредитних коштів та користування ними, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав відмовляти позивачу у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором.
Відповідач повинна була повернути позивачу у добровільному порядку зняті або витрачені нею з рахунку грошові кошти, проте свій обов`язок не виконала, не забезпечивши своєчасне та достатнє погашення заборгованості за основною частиною кредиту.
У зв`язку з наведеним суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача непогашену заборгованість за тілом кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту в розмірі 44 787,18 грн, врахувавши, що у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором. Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості. 
При цьому кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тому відповідач могла використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Отже, сума заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення нею платежів на погашення заборгованості. Сума непогашеного тіла кредиту в розмірі 44 787,18 грн, яка стягнута з позичальника на користь банку, належним чином обгрунтована та підтверджена у розрахунку та виписці, які перевірені колегією суддів.
З огляду на вищевикладене та встановивши, що  ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за укладеним кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого фактично отримані та використані нею кошти у добровільному порядку залишилися не повернутими АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної суми заборгованості з боржника на користь позивача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду. 
Так, у своїй мотивувальній частині апеляційна скарга фактично дублює висновки, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№ 14-131цс19) та які були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, відтак аргументи відповідача відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову в оскаржуваній частині, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про стягнення непогашеної заборгованості за тілом кредиту, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 9 грудня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                                   Н.В. Ігнатченко

                                                                                                               С.А. Голуб 

                                                                                                               Д.О. Таргоній