ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/12339/20	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпро апеляційну скаргу Дніпровського апеляційного суду      
на рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду   від 24 лютого 2021  року, (суддя суду першої інстанції Конєва С.О.), прийняту у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, в адміністративній справі №160/12339/20  за позовом ОСОБА_1    до  Дніпровського апеляційного суду, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпровській області  про визнання протиправним та скасування наказу №39 від 24.04.2020 року, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
          05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
          - визнати противоправним та скасувати наказ голови Дніпровського апеляційного суду №39 від 24.04.2020р. "Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду", в частині обмежень, що застосовується до судді Дніпровського апеляційного суду позивача;
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";
- зобов`язати відповідача провести перерахунок суддівської винагороди судді Дніпровського апеляційного суду позивачеві за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України, ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину у розмірі 433616,45 грн.;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання виплатити суддівську винагороду за один місяць у розмірі 138797 грн.;
- зобов`язати відповідача, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Верховної Ради України “Про обрання суддів” від 22.09.2011р. його було обрано безстроково на посаду судді апеляційного суду Дніпропетровської області, в подальшому позивача було переведено на посаду судді Дніпровського апеляційного суду та з 01.01.2020р. до 18.04.2020р. він отримував суддівську винагороду, виходячи з 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року, доплати за вислугу років 40% від посадового окладу судді, а з 10.07.2020р. – 50% від посадового окладу та з 16.06.2020р. доплати за науковий ступень кандидата юридичних наук у розмірі 15% від посадового окладу. Проте, 18.04.2020р. набрав чинності Закон України №553-ІХ, яким  Закон України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” доповнено статтею 29, якою було визначено, що до завершення карантину, обмежується розмір суддівської винагороди 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року, внаслідок чого зазначене обмеження  призвело до зменшення у вказаний період позивачеві розміру суддівської винагороди, який був встановлений у спеціальному законі - Законі України “Про судоустрій і статус суддів”. Відповідно до зазначеного закону наказом голови апеляційного суду від 24.04.2020р. №39 з 18.04.2020р. встановлені обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду, в тому числі і позивачеві, в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 1 січня 2020 року. Позивач вважає такий наказ, в частині, що стосується його прав та інтересів, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він суперечить ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, правовим позиціям Конституційного Суду України, які неодноразово та послідовно висловлювалися у його рішеннях з приводу того, що розмір суддівської винагороди не може зменшуватися або визначатися іншими законами, зокрема, і законом про Державний бюджет, так як є гарантіями незалежності суддів, невід`ємним елементом їх статусу. Також позивач вказує і на те, що норми Закону №553-ІХ щодо обмеження суддівської винагороди були визнані неконституційними згідно рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020, що, на його думку, підтверджує порушення його прав на отримання суддівської винагороди у розмірі, встановленому ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” у період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р., а факт обмеження  (зменшення) суддівської винагороди у наведений період підтверджується довідкою Дніпровського апеляційного суду від 28.09.2020р. з квітня 2020 року по серпень 2020 року, за якою позивачеві не виплачено 433616,90 грн., виданою самим відповідачем. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено.  Визнано протиправними та скасувати наказ голови Дніпровського апеляційного суду №39 від 24.04.2020р. "Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду", в частині обмежень, що застосовувались у період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. до нарахування суддівської винагороди судді Дніпровського апеляційного суду ОСОБА_1 . Зобов`язано Дніпровський апеляційний суд (49000, м. Дніпро, вул. Харківська, 13, код ЄДРПОУ 42270629) провести перерахунок суддівської винагороди судді Дніпровського апеляційного суду ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП – НОМЕР_1 ) за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України, ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину у розмірі 433616,45 грн. (чотириста тридцять три тисячі шістсот шістнадцять гривень 45 коп.) з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року (включно) положення частини першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були чинними і на підставі них був виданий наказ голови Дніпровського апеляційного суду №39 від 24.04.2020 року «Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду», який був застосований до судді Дніпровського апеляційного суду ОСОБА_1 . Відповідач зазначає, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 на спірні правовідносини не може впливати, оскільки спірні відносини виникли до прийняття вказаного рішення Конституційним Судом.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку дослідженим судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 був обраний на посаду судді апеляційного суду Дніпропетровської області (постанова Верховної Ради України від 22.09.2011р. “Про обрання суддів”), зараховано до складу такого суду та з 04.10.2011р. він приступив до виконання своїх обов`язків, що підтверджується змістом наявної в матеріалах справи копії  наказу  відповідного суду №190 від 04.10.2011р. (а.с.47).
Згідно копії наказу Дніпровського апеляційного суду від 21.10.2019р. №227/к, рішення Вищої ради правосуддя “Про переведення судді апеляційного суду Дніпропетровської області Мудрецького Р.В. до Дніпровського апеляційного суду”, ОСОБА_1 зараховано до складу Дніпровського апеляційного суду, з 22 жовтня 2019 року він приступив до виконання своїх обов`язків та з 22.10.2019р. позивачеві встановлено виплачувати щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу (а.с.48).
Так, у період з 01.01.2020р. по 17.04.2020р. включно позивачеві була нарахована та виплачена суддівська винагорода із розрахунку – 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року та доплати за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу судді, виходячи із розміру суддівської винагороди, встановленої  ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, що не оспорюється сторонами.
12.03.2020р. набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19”, якою з 12.03.2020р. на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалась, збільшуючи строк дії карантину.
18.04.2020р. набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 13.04.2020р. №553-ІХ (далі – Закон №553-ІХ) за яким Закон України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” доповнено статтею 29, якою було встановлено,  що у квітні 2020р. та на період до завершення карантину, заробітна плата державних службовців, у тому числі і суддівська винагорода суддів обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020р.
Згідно наказу Дніпровського апеляційного суду від 24.04.2020р. №39 “Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду” відповідно до Закону України “Про державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону України від 13.04.2020 №553-ІХ “Про внесення змін до Закону України “Про державний бюджет України на 2020 рік”) та керуючись ч.1 ст.58 Конституції України було наказано відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності здійснювати з 18 квітня 2020 року та на період до завершення місяця, у якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, нарахування суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду (в тому числі, позивачеві) в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 1 січня 2020 року, при цьому, в зазначеному максимальному розмірі не враховувати суми допомоги з тимчасової непрацездатності, допомоги на оздоровлення та оплату щорічної відпустки (а.с.49). 
У подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. № 10-р/2020 у справі №1-14/2020/230/20 положення ряду законів, у тому числі і Закону №553-ІХ були визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення  Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 28.08.2020р.
Відповідно, з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. включно позивачеві була нарахована та виплачена суддівська винагорода (за винятком днів відпустки) у розмірі зі встановленими обмеженнями  (10 розмірів  мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020р.) згідно до вимог Закону №553-ІХ, що підтверджується змістом доданої до позову довідки відповідача №04.2/151/20-с від 28.09.2020р., де загальна сума невиплаченої суддівської винагороди на вказаний період карантину склала – 433616,90 грн. (а.с.21,52).
Окрім того, ОСОБА_1 з 16.06.2020р. було встановлено доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15% від посадового окладу судді апеляційного суду, а з 10.07.2020р. встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу, що підтверджується копіями наказів Дніпровського апеляційного суду №97/к від 16.06.2020р. та №114/к від 09.07.2020р., наявними у справі (а.с.50,51).
Правомірність та обґрунтованість обмеження виплати позивачеві суддівської винагороди в період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. є предметом оскарження у даній справі. 
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом №1402, слід дійти висновку про те, що ст. 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” у редакції Закону №553-ІХ в частині  обмеження суддівської винагороди не відповідала Конституції України, Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та нормам міжнародного права у спірний період - з 18.04.2020р. по 27.08.2020р., а отже, до спірних правовідносин суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії та Закону України “Про судоустрій і статус суддів”. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про протиправність наказу щодо обмеження суддівської винагороди позивача, та відповідно не виплати останньому винагороди у повному обсязі.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Розмір винагороди судді встановлюється      Законом України “Про судоустрій і статус суддів”.
Закон України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 № 1402-VIII      визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Відповідно до ч. 1 ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”      суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Таким чином, з урахуванням положень      Конституції України      та      Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, виключено цим закон встановлюється та регулюється розмір винагороди судді та цей розмір не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 2-3 ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”   суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Частиною 4      ст. 135 вказаного Закону      визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
Відповідно до ч. 5 - 8      ст. 135 вказаного Закону      суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Відповідно до ч.9 ст.135 вказаного Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.148 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Частиною 4 наведеної статті визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.
Положеннями ст.149 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Частиною 1 ст.151 цього Закону визначено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
З урахуванням наведеного вбачається, що розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.
12 березня 2020 року набрала чинності      постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
Законом України “Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 13 квітня 2020 року № 553-IX       внесено зміни до      Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено статтями 28-32.
Відповідно до      статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
При цьому, зміни щодо розміру винагороди судді, передбачені Законом України “Про судоустрій і статус суддів”, який є спеціальним законом, що регулює вказане питання у відповідності до норм  Конституції України, не вносились.
Суд зазначає, що у рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі №1-8/2016, Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.
Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
У рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.
У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Відповідно до ч.4 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та      законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку, суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Таким чином, з огляду на те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України “Про судоустрій і статус суддів”, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що ст. 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”     в частині суддівської винагороди не відповідає      Конституції України,      Закону України “Про судоустрій і статус суддів”      та нормам міжнародного права, а отже, до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії та Закону України “Про судоустрій і статус суддів”.
Також суд зазначає, що      положення частини 1 та      3      статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” визнано такими, що не відповідають      Конституції України      (є неконституційними), згідно з      Рішенням Конституційного Суду № 10-р/2020 від 28.08.2020.
Зазначені обставини виключають необхідність звернення до Верховного Суду з клопотанням щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності статті 29 Закону України “Про державний бюджет України на 2020 рік”.
В рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).
Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).
Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).
Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.
Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак, такого роду обмеження, має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.
Водночас, суд апеляційної інстанції враховує те, що Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 208/1131/17 зазначив, що суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.       
Отже, ухвалене Конституційним Судом України рішення не може вплинути на результат вирішення цієї справи. Разом з цим, суд враховує висновки вищезазначеного рішення та юридичні позиції Конституційного Суду України в контексті обставин справи.
Наведене дає підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір суддівської винагороди, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
Щодо посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України відносно збалансованості бюджету України та те, що соціально-економічні права громадян не є абсолютними, суд зазначає, що зазначене рішення не стосуються гарантій суддівської незалежності, однією з яких є суддівська винагорода, а обставини та питання які ними розглядались є відмінними від зазначеної справи.
Стосовно посилання апелянта на рішення Ради суддів України, суд зазначає, що вказані рішення не є нормативно-правовими актами і, відповідно, не носять обов`язкового характеру.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що Закон України “Про судоустрій і статус суддів” є спеціальним законом, а отже має перевагу над загальним законом, яким є  Закон України “Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 13 квітня 2020 року № 553-IX, а тому загальний закон, навіть що ухвалений пізніше в часі, не скасовує закону спеціального (lex posterior generalis non derogat priori speciali).
Зазначена позиція ґрунтується на загальновизнаних принципах права, які в тому числі враховуються й Конституційним Судом України, зокрема у рішенні від 18.06.2020 року № 5-р (ІІ) 2020.
Також, з метою визнання належного відповідача по заявленим позивачем позовним вимогам, ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.06.2021 року зобов`язано Дніпровський апеляційний суд та Державну судову адміністрацію України подати до суду інформацію стосовно того, чи в повному розмірі від потреби ДСА України виділило Дніпровському апеляційному суду кошти для виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 червня 2020 року.
На виконання вимог наведеної ухвали, 29.06.2021 року Державною судовою адміністрацією України було подано пояснення, відповідно до яких, кошторисні призначення Дніпровського апеляційного  суду за кодом 2211 «Заробітна плата» станом на 31.12.2020 року становить 109708.1 тис. грн.
Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Дніпровському апеляційному суду за КЕКВ «Заробітна плата» у сумі 109708.1 тис. грн. відкриті в повному обсязі.
Також, на виконання вимог наведеної ухвали, Дніпровським апеляційним судом надано довідку, що в 2020 році суду було затверджено кошторис з дефіцитом коштів на виплату заробітної плати (в тому числі на виплату суддівської винагороди) в розмірі 25  688  300 грн.. Спростувань перерахування грошових коштів на виплату суддівської винагороди позивачеві в повному обсязі відповідачем не надано. 
Отже, з зазначених пояснень вбачається, що Дніпровський апеляційний суд мав належну можливість по нарахуванню і виплаті позивачу суддівської винагороди за період квітень-серпень 2020 року у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а відтак саме останній є належним відповідачем по даній справі.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання вчинити певні дії.
Стосовно вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу №39 від 24.04.2020 року суд зазначає, що означеним наказом застосовано обмеження суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 18 квітня 2020 року 28 серпня 2020 року. Вказаний наказ станом на час звернення до суду із даним позовом повністю виконаний, та відповідно він вичерпав свою дію фактичним виконанням. Відтак, визнання протиправним та скасування наказу в частині обмеження виплат суддівської винагороди позивачеві саме по собі не призведе до відновлення порушених прав позивача, відтак, вказані вимоги позивача задоволенню не підлягає.  В свою чергу, визнання протиправними дій відповідача стосовно не проведення позивачу виплати суддівської винагороди та зобов`язання вчинити певні дії є достатнім та ефективним захистом порушених прав позивача. 
За таких обставин, суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування наказу №39 від 24.04.2020 року, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325 КАС України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дніпровського апеляційного суду  – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року в адміністративній справі №160/12339/20  -  скасувати в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу голови Дніпровського апеляційного суду №39 від 24.04.2020р. "Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду", в частині обмежень, що застосовується до судді Дніпровського апеляційного суду позивача та прийняти в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року в адміністративній справі №160/12339/20  -  залишити без змін. 
                    Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених     п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.          

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай