ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 липня 2021 року           справа №200/12312/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року (повне судове рішення складено 19 березня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/12312/20-а (суддя в І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправними дій, стягнення заборгованості,

                                                 УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі – Управління), в якому (з урахуванням наданих уточнень) просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача  щодо не нарахування та невиплати їй страхових виплат як працівникові, якому заподіяна шкода внаслідок нещасного випадку на виробництві, за період з 1 липня 2015 року по 1 червня 2019 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу страхові виплати як працівникові, якому заподіяна шкода внаслідок нещасного випадку на виробництві, за період з 1 липня 2015 року по 1 червня 2019 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона має право на отримання страхових виплат, оскільки 14 грудня 2010 року обласною МСЕК м. Донецька їй була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 30% безстроково у зв`язку із трудовим каліцтвом, а також має статус внутрішньо переміщеної особи. 
До січня 2017 року перебувала на обліку у Жданівському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. 
Як стало відомо позивачу, рішенням адміністративної комісії виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 1 листопада 2015 року з 1 грудня 2015 року призупинено здійснення нарахування страхових виплат потерпілим нa виробництві у Жданівському міському відділенні. 
З 1 грудня 2015 року позивачу були припинені щомісячні грошові виплати по втраті працездатності. 
З січня 2017 року позивач перемістилась у м. Слов`янськ, але відповідачем не приймались заяви позивача про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, так як її особова справа знаходилась у ФССНВ у м. Жданівка Донецької області.
Лише з листопада 2019 року позивачу відповідачем стали виплачуватись страхові виплати, однак за період з липня 2015 року по червень 2019 року виникла заборгованість по зазначеним виплатам, яка до теперішнього часу їй не нарахована та не виплачена (а.с.1-2, 20-21).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Управління в особі Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 за результатом розгляду заяви останньої від 26 листопада 2019 року страхових виплат за період з 1 липня 2015 року по 31 жовтня 2019 року.
Зобов`язано Управління в особі Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхові виплати за період з 1 липня  2015 року по 31 жовтня 2019 року.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що 26 листопада 2019 року позивач звернулася з первинною заявою до Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про продовження раніше призначених страхових виплат.
Постановою від 24 грудня 2019 року Слов`янського відділення продовжило ОСОБА_1 проведення щомісячних страхових виплат з 1 листопада 2019 року, які вона отримує по теперішній час.
Стосовно виплати заборгованості за спірний період апелянт наголошує, що у період з 1 липня 2015 року по 1 червня 2019 року ОСОБА_1 не зверталась до органів Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області за продовженням страхових виплат, тому страхові виплати за зазначений період не нараховувались, отже відсутня будь-яка заборгованість за даний період перед позивачем. 
Відповідач також зауважив, що згідно ч. 4 ст. 47 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 1105-ХІV) виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. 
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах соціального страхування з 30 вересня 2003 року як отримувач щомісячних страхових виплат, оскільки має зареєстрований страховий випадок трудового каліцтва, що стався 16 червня 2003 року, номер справи № 1627, номер випадку № 15  (а.с.32).
У період з 30 вересня 2003 року перебувала на обліку у Жданівському відділенні Донецької області (а.с.32,зв.бік 29, 46). 
Як встановлено судами на підставі пояснень сторін, позивач не знімалась із обліку у Жданівському відділенні Донецької області, її особова паперова справа позивача знаходиться там до сьогодні. 
З липня 2015 року позивач перестала отримувати соціальні виплати у зв`язку із тим, що м. Жданівка Донецької області, де знаходилось Жданівське міське відділення Управління виконавчої дирекції фонду, було тимчасово окуповано, як наслідок, на території зазначеного міста органи державної влади, в тому числі органи соціального страхування, тимчасово перестали здійснювати свої повноваження (а.с.46-48). 
У січні 2017 року позивач перемістилась у м. Слов`янськ Донецької області та набула статус внутрішньо переміщеної особи (а.с.5,46).
Під час розгляду справи пояснення позивача про те, що вона протягом 2017-2019 років декілька разів зверталась до відповідача не знайшли свого підтвердження.
26 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про продовження раніше призначених виплат (а.с.34, 32,зв.бік 29).
Постановою Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 26 грудня 2019 року № 0536/6991/6991/21 ОСОБА_1 продовжено раніше призначеної щомісячної страхової виплати з 1 листопада 2019 року (а.с.35).
11 вересня 2020 року листом (вих. № 3604-24/2972) Управління надало відповідь позивачу на її звернення від 10 вересня 2020 року, в якій зазначено, що позивач вперше звернулась до відповідача із заявою про продовження страхових виплат 26 листопада 2019 року, страхові виплати були нараховані з 1 листопада 2019 року. Страхові виплати призначені, але не одержані позивачем за минулий час, не були нараховані у зв`язку із затвердженням постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365», згідно якої орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, який здійснює соціальні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Після оприлюднення окремого порядку визначеного Кабінетом Міністрів України відділенням буде винесено рішення щодо сплати заборгованості по страховим виплатам (а.с.12).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з такого.
Частиною 1 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Право громадян України на соціальний захист у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності від нещасного випадку на виробництві визначено Законом № 1105-XIV.
Відповідно до ч.1 ст.46 Закону № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі – Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105-ХІV безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 (далі - довідка про взяття на облік), відповідно до Закону № 1706-VII .
Відтак, однією з обов`язкових умов для отримання в певному робочому органі соціальних виплат, передбачених Законом № 1706-VII є знаходження на обліку в робочому органі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується відповідною довідкою.
Згідно п. 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абз.1 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.
Отже, приписи постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 як і Закон № 1706-VII також зазначають про те, що особа отримує соціальні виплати за фактичним місцем проживання, підтвердженим відповідною довідкою.
Згідно пп.1 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 365 (в редакції, яка діяла станом на час припинення виплати позивачу страхових виплат), соціальні виплати припиняються у випадку наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати.
Разом із цим слід зазначити наступне.
У листопаді 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про продовження страхових виплат (а.с.34) та постановою відповідача від 24 грудня 2019 року поновлено нарахування та виплату позивачу соціальних виплат з 1 листопада 2019 року (а.с.35).
При цьому заборгованість з страхових виплат за період з 1 липня 2015 року по 1 листопада 2019 року нарахована та сплачена ОСОБА_1 не була.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 (в редакції, яка діяла станом на час звернення позивача до відповідача із заявою про продовження (поновлення) виплати страхових сум орган, що здійснює соціальні виплати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Слід зауважити, що згідно ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту.
Закон, який би передбачав можливість нездійснення виплати особі заборгованості зі страхових виплат, на які особа мала право за законом, з неприйняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати такої заборгованості, - не приймався.
Підзаконні нормативно-правові акти, на які посилається відповідач як підставу невиплати страхових виплат, не є законами, а тому, не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 2 Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV) визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Так, реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом № 1382-IV, не може позбавляти його права на отримання страхових виплат (або права на отримання заборгованості зі страхових виплат), на які позивач мав право.
На переконання суду отримання позивачем страхових виплат (в тому числі і за попередні періоди) не може ставитись в залежність від прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати заборгованості.
За викладеним у рішенні Європейського Суду з прав людини «Пічкур проти України» виплата соціальних платежів сама по собі не може ставити осіб, які проживають у різних країнах, у відносно схоже становище, оскільки будь-яка система соціального забезпечення, включаючи пенсійне забезпечення, у першу чергу створена для забезпечення певних мінімальних стандартів рівня життя осіб, що проживають у відповідній країні, та обслуговування їхніх потреб. Більше того, важко зробити якесь правильне порівняння між пенсіонерами, що проживають у відповідній країні, та тими, які проживають в іншому місці, через низку економічних та соціальних відмінностей, що застосовуються залежно від країни.
Практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.
Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвизначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За приписами статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Керуючись ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слід застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.78 КАС України на відповідача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладений обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.
Враховуючи наведене вище, місцевий суд дійшов правильного висновку про не доведення відповідачем правомірності не нарахування та не виплати позивачу Слов`янським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області страхових сум за період з 1 липня 2015 року по 31 жовтня 2019 року. 
Частиною 1 ст. 47 Закону № 1105-XIV передбачено, що якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України «Про оплату праці».
Згідно ч.ч.2-3 ст.9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи, що позивач звернулась до суду із позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати страхових виплат з 1 липня 2015 року по 1 червня 2019 року, беручи до уваги встановлені судом обставини щодо не нарахування та не виплати позивачу (бездіяльності) страхових сум за період з 1 липня 2015 року по 31 жовтня 2019 року, колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду, що задля належного захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині не нарахування та невиплати страхових сум позивачу за період з 1 липня 2015 року по 31 жовтня 2019 року (після звернення позивача у листопаді 2019 року із заявою про таке нарахування та виплату) та зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити позивачу страхові виплати за вказаний період.
Також колегія суддів погоджується з мотивами місцевого суду щодо дотримання строку звернення до суду позивача з цим позовом. 
Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року в справі № 200/12312/20-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 01 липня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук