Ухвала
Іменем України
 
12 серпня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 2605/9725/12
провадження № 61-9586ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Капітал Плюс», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні з виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 липня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Статус Капітал Плюс» (далі - ТОВ «Статус Капітал Плюс») звернулося до суду із заявою, у якій просило замінити Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») на правонаступника ТОВ «Статус Капітал Плюс» у виконавчому провадженні № 52478313 за виконавчим листом від 05 червня 2013 року № 2/2605/3723, виданим Оболонським районним судом м. Києва.
 
Заява мотивована тим, що 13 жовтня 2020 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Статус Капітал Плюс» укладений договір про відступлення права вимоги та договір про відступлення права вимоги за договорами застави рухомого майна та договорами іпотеки.
 
Згідно із укладеними договорами до ТОВ «Статус Капітал Плюс» перейшло право вимоги за кредитним договором від 19 грудня 2006 року № 28,4/СЖ-106,061 з усіма додатковими угодами та договором іпотеки від 19 грудня 2006 року у правовідносинах, щодо яких ухвалено рішення у цій справі.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, заяву ТОВ «Статус Капітал Плюс» задоволено частково. Замінено стягувача у виконавчому провадженні № 52478313 за виконавчим листом від 05 червня 2013 року № 2/2605/3723, виданим Оболонським районним судом м. Києва, із ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника ТОВ «Статус Капітал Плюс» у частині вимог за кредитним договором від 19 грудня 2006 року № 28.4/СЖ-106.06.1. У заміні стягувача у частині вимог про стягнення судового збору у розмірі 3 219,00 грн відмовлено.
 
09 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2021 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано заявникові строк на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: надати докази на підтвердження сплати судового збору.
 
У липні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: квитанція про сплату судового збору. 
 
Отже, недоліки касаційної скарги усунуто. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 липня 2012 року у справі № 2605/9725/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 жовтня 2012 року, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2006 року № 28.4/СЖ-106.06.1 у розмірі 113 684,67 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24 травня 2012 року становить 908 624,72 грн та сплачені судові витрати у розмірі 3 219,00 грн.
 
На виконання зазначеного рішення суду видано виконавчий лист.
 
Постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві від 29 березня 2017 року у виконавчому провадженні № 52478313 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із не виявленням майна.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року у справі № 756/6270/17 дії державного виконавця визнано неправомірними, зазначену постанову скасовано.
 
13 жовтня 2020 року між АТ «Родовід Банк» та ТОВ «Статус Капітал Плюс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 30.
 
Відповідно до пункту 1 зазначеного договору банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та заставодавців (іпотекодавців) та поручителів фізичних осіб, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту) та договорами поруки та договорами іпотеки (іпотечними договорами) та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстру у додатку № 1 до цього договору.
 
Згідно із витягом з додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 13 жовтня 2020 року № 30 до ТОВ «Статус Капітал Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 грудня 2006 року № 28.4/СЖ-106.06.1 з усіма додатковими договорами.
 
13 жовтня 2020 року між АТ «Родовід Банк» та ТОВ «Статус Капітал Плюс» також укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами застави рухомого майна та договорами іпотеки.
 
Відповідно до повідомлення АТ «Родовід Банк» від 13 жовтня 2020 року              № 09.2-11-б.б/2570 розрахунок за відступлення прав вимоги здійснено ТОВ «Статус капітал плюс» у повному обсязі.
 
Новим кредитором боржнику за адресою: АДРЕСА_1 , надіслано повідомленням від 16 жовтня 2020 року № 16110-4 із інформацією про відступлення права вимоги.
 
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
 
Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
 
За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
 
Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.
 
Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
 
У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження (у виконавчому листі).
 
Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження (у виконавчому листі) шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13.
 
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі), тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
 
Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
 
За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
 
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18), від 06 серпня 2020 року у справі № 2029/2-2180/11 (провадження № 61-4475св20). 
 
Задовольняючи заяву ТОВ «Статус Капітал Плюс», суди попередніх інстанцій, встановивши, що ПАТ «Родовід Банк» передало свої права кредитора ТОВ «Статус Капітал Плюс» за договором відступлення прав вимоги, правильно застосували наведені вище норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 29 березня 2017 року повернуто виконавчий документ стягувачу та строк для повторного пред`явлення закінчився 29 березня 2020 року, а тому з огляду на відсутність відкритого провадження неможливою є заміна сторони виконавчого провадження (а не виконавчого листа) правонаступником, є необґрунтованими, оскільки ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року зазначена постанова державного виконавця від 29 березня 2017 року скасована, а тому відсутні підстави вважати, що виконавче провадження є закінченим. 
 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, що суди порушили норми процесуального права, оскільки розглянули справу за відсутності ОСОБА_1 , який подав заяви про відкладення розгляду справи, з огляду на те, що неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності сторони. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору (заяви із процесуального питання) у відповідному судовому засіданні. Оскільки поважність причин неявки ОСОБА_1 судами не встановлена, останній реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у письмових поясненнях та апеляційній скарзі, розгляд судами справи у відсутності ОСОБА_1 не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд повинен був зупинити провадження у цій справі до набрання законної сили рішення у справі № 756/15142/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Статус капітал плюс» про визнання недійним договору про відступлення прав вимоги від 13 жовтня 2020 року № 30, є необґрунтованими з огляду на таке. 
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.
 
Наведена норма встановлює обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості саме розгляду справи судом, тобто вирішення спору по суті з прийняттям остаточного судового рішення у справі, та не передбачає можливості зупинення розгляду заяв, в тому числі поданих на стадії виконання рішення (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2179/15, від 20 лютого 2019 року у справі № 906/806/15). 
 
Враховуючи те, що у межах цієї справи судом розглядалося процесуальне питання, пов`язане із виконанням судового рішення, а саме заміна сторони виконавчого провадження, тому відсутні підстави для зупинення розгляду цієї справи на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України. 
 
Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Капітал Плюс», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні з виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 липня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     В. В. Яремко