Справа № 465/2886/21                                Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О. 
Провадження № 22-ц/811/1901/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія:1

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Копняк С.М., Приколоти Т.І., 
за участі секретаря: Савчук Г.В.,
з участю представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Наливайко О.М., прокурора Місінської М.А., Копровського М.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2021 року у справі за заявою Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», з участю заінтересованих осіб: органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 , про госпіталізацію ОСОБА_2 в примусовому порядку,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2021 року у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», з участю заінтересованих осіб: органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 , про госпіталізацію ОСОБА_2 в примусовому порядку – відмовлено.
Рішення суду оскаржило Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».
В апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_2 був оглянутий лікарями-психіатрами приймального відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ, які після його огляду дійшли висновку про необхідність його госпіталізації у психіатричний заклад для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих.
Зазначають, що у судовому засіданні суду була надана інформація щодо неодноразових госпіталізацій в психіатричний стаціонар ОСОБА_2 за період з 2008 по 2021 – 13 госпіталізацій, з вираженими антисоціальними тенденціями.
Звертають увагу на те, що ОСОБА_2 визнаний судом недієздатним та встановлено, що він внаслідок стійкого хронічного психічного розладу не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не створює загрози для себе чи оточуючих є необґрунтованим.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Наливайко О.М., прокурора Місінської М.А. на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з наступного.
Згідно з вимогами ст. 340 ЦПК України у заяві про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Судом встановлено, що 20 квітня 2021 року о 23:25 год. у приймальне відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ був доставлений гр. ОСОБА_2 у супроводі батька ОСОБА_1 за скеруванням лікаря-психіатра КНП ЛОР ЛОКПЛ Стецика В.М. від 20 квітня 2021 року та лікаря-психіатра бригади КМД м.Львова №21 Савчука Ю.Ю. від 20 квітня 2021 року.
20 квітня 2021 року о 23:27 год. у приймальному відділенні КНП ЛОР ЛОКПЛ гр. ОСОБА_2 був оглянутий черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які прийняли рішення від 20 квітня 2021 року, що на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» гр. ОСОБА_2 потребує госпіталізації у стаціонарне відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ в примусовому порядку до моменту огляду комісією лікарів–психіатрів протягом 24 годин для визначення доцільності застосування подальшої процедури примусової госпіталізації у відповідності ст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 березня 2021 року ОСОБА_5 визнаний недієздатним.
Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Згідно з вимогами статті 16 цього Закону особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Суд правильно зазначив, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.
Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів 3 відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ від 21 квітня 2021 №732/01.4.19, що гр. ОСОБА_2 страждає на тяжкий психічний розлад Діагноз: Параноїдна шизофренія, безперевний тип перебігу F 20.00 за Міжнародною класифікацією 10 перегляду, даний розлад психічної діяльності позбавляє гр. ОСОБА_2 здатності адекватна усвідомлювати оточуючу дійсності, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого хворий вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих.
Сама по собі наявність вищезазначеного висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, на думку суду є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Суд також правильно вказав, що заява про госпіталізацію та висновок комісії лікарів-психіатрів не містить безумовних підстав, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки представники заявника не надали достатніх доказів на підтвердження обставин ОСОБА_2 вчинення чи виявлення ним наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.
Разом з тим, судом у судовому засіданні представниками заявника також не доведено будь-яким чином, що поведінка, дії ОСОБА_2 становлять небезпеку для нього самого чи для оточуючих.
Також встановлено, що на даний час ОСОБА_2 лікується амбулаторно у добровільному порядку, що підтверджується поясненнями його батька ОСОБА_1 .
Факт добровільного лікування ОСОБА_2 також стверджується відповідними лікарськими рецептами від 03 серпня 2021 року та 17 серпня 2021 року, виданих Львівським обласним клінічним психоневрологічним диспансером. 
Отже, з досліджених доказів не підтверджено факту того, що ОСОБА_2 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню, небезпеку для нього чи оточуючих.
Згідно з ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування національними судами.
Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.
Окрім того, відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.
Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.
Оскільки, доказів наявності підстав визначених ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" для примусової госпіталізації ОСОБА_2 не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність підстав для задоволення заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 в психіатричний заклад.
На спростування доводів апеляційної скарги про необхідність госпіталізації ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає, що в ході розгляду справи не встановлено безумовних (виключних) підстав, передбачених ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", які б давали суду право задовольнити заяву психіатричного закладу.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні із викладеним вище своїм додатковим обґрунтуванням, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Копняк С.М.

Приколота Т.І.