УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 679/148/20
Провадження № 22-ц/4820/681/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 червня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю : представника позивача, відповідачів, представника відповідача, третіх осіб
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 679/148/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах  ОСОБА_2 , на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 лютого 2021 року у складі судді Базарника Б.І. у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради, Приватний нотаріус Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Половко Олександр Васильович,  ОСОБА_10 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачки ОСОБА_9 - ОСОБА_11 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 листопада 2019 року між продавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_9 , який посвідчений приватним нотаріусом Нетішинського міського округу Половко О.В.
В обґрунтування позову позивач зазначала, що 07 червня 1997 року між нею та ОСОБА_3 укладено шлюб, через певний час після реєстрації шлюбу вона вселилась в трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , співвласником цієї квартири був її чоловік ОСОБА_3 , а іншими співвласниками були ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Проте, 11 січня 2001 року трикімнатна квартира АДРЕСА_2 була обмінена на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 - за згоди усіх співвласників вона переселились в двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в якій був зареєстрованим з моменту вселення її чоловік ОСОБА_3 , а вона за даною адресою проживала без реєстрації. Під час спільного проживання в даній квартирі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_10 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ще дочка ОСОБА_2 , які також проживали разом з ними в квартирі АДРЕСА_1 .
Позивач посилалася, що у листопаді 2019 року ОСОБА_3 повідомив її, що співвласники виявили бажання продати квартиру в якій вони живуть, а для того, щоб підготувати квартиру до продажу треба її звільнити. Більше того, він запевнив її, що отримавши кошти від продажу квартири вони куплять собі окреме житло. Проте ознайомившись із копією договору купівлі-продажу квартири, який надав чоловік,  їй стало відомо, що 25 листопада 2019 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, при цьому в договорі зазначено, що під час укладення договору, предмет договору правами третіх осіб не обтяжений. Таким чином, при здійсненні продажу квартири було приховано факт, що в дійсності договір було укладено в той час, коли членами сім`ї співвласника квартири ОСОБА_3 , були вона, як дружина, їх син ОСОБА_12 , який тимчасово вибув на навчання в іншу місцевість та малолітня дочка ОСОБА_2 , проживали в даній квартирі і мали рівне із співвласниками право користування цією квартирою. Окрім того, посилалася позивачка, що утримання та поліпшення в квартирі здійснювалось виключно за їхні з відповідачем ОСОБА_3   кошти, тому вона має право на компенсацію 1/2 частини коштів, витрачених на ремонт квартири при її продажі.
Позивач вважала, очевидним той факт, що укладаючи даний договір купівлі-продажу квартири продавці приховали обставини, які мали істотне значення при його укладенні, внаслідок чого були порушені права та законні інтереси інших осіб, в тому числі малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , крім того відповідачі уникнули необхідності враховувати її та їхнього із ОСОБА_3 сина ОСОБА_14 право користування квартирою, реалізовуючи належне їм речове право.
Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 04 березня 2020 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради та Приватного нотаріуса Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Половка Олександра Васильовича.
Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - ОСОБА_10 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачки ОСОБА_9 - ОСОБА_15 .
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 6450 грн.
ОСОБА_1 не погодилася з таким рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, оскільки судом не прийнято до уваги всі істотні обставини справи. Зокрема той факт що її чоловік обманув її, в зв`язку з чим вона разом з малолітньої дочкою ОСОБА_2 позбавлені можливості проживати в квартирі, в яку вселилися як члени сім`ї співвласника і набула право на її користування. Також апелянт вказує, що вона разом з дітьми проживала в спірній квартирі на момент укладення договору купівлі-продажу, а тому такий договір суперечить її інтересам та інтересам їх дітей, докази цього було здобуто в ході розгляду справи, зокрема підтверджено поясненнями відповідачів, які цього не заперечували, окрім ОСОБА_4 . Апелянт вважає, що відсутність прописки в спірній квартирі не може обмежувати реалізації її та дітей права на користування спірною квартирою, оскільки вселилися в квартиру як члени сім`ї одного із співвласників, тому мають право користуватися займаним приміщенням нарівні зі всіма його співвласниками і фактично користувалися квартирою на момент укладення договору. Крім того, Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками житлових прав дітей при відчуженні житлових приміщень, а батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, а в даному випадку було допущено порушення житлових прав дитини, що є порушенням ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». Також зазначає ОСОБА_1 , що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 визнавали заявлені позовні вимоги і вони підтвердили, що укладений договір купівлі-продажу суперечить нормам права, оскільки внаслідок його укладення порушено право на житло малолітньої ОСОБА_2 . Апелянт вказує на відсутність дозволу Органу опіки та піклування, наявність якого є обов`язковою при укладенні будь-якого правочину щодо відчуження нерухомого майна. 
Також посилається ОСОБА_1 , що суд стягнув витрати на правничу допомогу, при цьому їх розмір є суттєво завищеним і не співмірним із обсягом фактично наданої адвокатом правничої допомоги.
Тому ОСОБА_1 просила скасувати рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.
ОСОБА_9 подала відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, оскільки позивачка не довела в ході розгляду справи що ОСОБА_3 змусив її до продажу квартири внаслідок обману. Волевиявлення усіх співвласників квартири на її продаж було добровільним, а тому факт проживання чи не проживання апелянта та її дітей в квартирі не має правового значення. Крім того, факт обізнаності апелянта про попередній намір співвласників квартири, в тому числі її чоловіка про продаж квартири підтвердили в ході розгляду справи відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_16 яка допомагала ОСОБА_1 збирати її речі при переїзді з квартири. ОСОБА_9 вказує, що причиною звернення до суду з даним позовом є не порушення прав малолітньої ОСОБА_2 , а не отримання ОСОБА_3 коштів за його частку в квартирі. 
Також представник ОСОБА_9 - адвокат Бойко В.Ф. посилається, що рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу є законним оскільки її розмір підтверджується відповідними доказами.
Перевіривши матеріали справи, заслухавши представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 07 червня 1997 року перебувають в зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають двох дітей доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 в рівних частках кожному на праві спільної сумісної приватної власності належала двох кімнатна квартира АДРЕСА_1 .
В даній квартирі було зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_3 .
Місце проживання ОСОБА_1 та дітей подружжя ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до укладення оспорюваного правочину, на час його укладення - 25.11.2019 року та на даний час зареєстровано в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить батькам ОСОБА_1 
25 листопада 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 перед укладенням договору купівлі-продажу подали приватному нотаріусу Половко О.В. заяву, в якій вказали, що неповнолітні та малолітні діти не мають права користування житлом.
На запит приватного нотаріуса Половко О.В. завідувач сектору реєстрації місця проживання 22 листопада 2019 року повідомила, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання лише ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
25 листопада 2019 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , як продавцями та ОСОБА_9 як покупцем укладено договору купівлі-продажу, за умовами якого продавці продають, покупець приймає у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і сплачує її вартість за ціною та у порядку, що передбачені договором. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Половком О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1167.
За змістом п. 4.1, зазначеного договору продавець заявляє, що предмет цього договору до його укладення правами третіх осіб не обтяжений.
       Станом на час укладення даного договору купівлі-продажу в квартирі  АДРЕСА_1 малолітня донька дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована не була, її місце проживання було зареєстровано в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить батькам ОСОБА_6 .
Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
За змістом цієї норми закону, а також ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.  
Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 177 Сімейного кодексу орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.  
За нормами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
У відповідності до ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення.
З врахуванням викладеного слід дійти висновку, що вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину щодо житлового приміщення, на яке дитина має право користування, за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. 
Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.
В даній цивільній справі встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину в квартирі  АДРЕСА_1 місце проживання малолітньої  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстровано не було, її місце проживання було зареєстровано разом з її матір`ю - ОСОБА_21 в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить батькам ОСОБА_22 .
Отже малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на час укладення оспорюваного правочину і відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» мала право користування як член сім`ї батьків ОСОБА_22 та безпосередньо ОСОБА_22 житлом в квартирі  АДРЕСА_3  та зберігає це право на даний час.
За таких обставин слід дійти висновку, що оспорюваний правочин не порушує права дитини на житло, не позбавляє її права в розумінні ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»на житлове приміщення, не призвів до порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо жилого приміщення.
Крім того, слід звернути увагу, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 , батько дитини, укладаючи оспорюваний іпотечний договір, не повідомив нотаріуса, що малолітня ОСОБА_2 може мати право на користування квартирою чи проживає в ній, а в самому договорі купівлі-продажу гарантував, що предмет цього договору до його укладення правами третіх осіб не обтяжений, в заяві нотаріусу перед укладенням договору зазначив, що неповнолітні та малолітні діти не мають права користування житлом.
Також в позовній заяві сама позивач вказала, що в кінці листопада 2019 року її чоловік ОСОБА_3 повідомив, що співвласники бажають продати квартиру, для підготовки до квартиру необхідно звільнити, а тому вона погодилась з цим. 
За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу договору недійсним, а тому висновки суду першої інстанції про відмову в позові є правомірними.
З вищевказаних підстав, доводи апеляційної скарги, що оспорюваний договір суперечить інтересам апелянта та інтересам її дітей слід відхилити, оскільки малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на час укладення оспорюваного правочину мала право користування як член сім`ї батьків ОСОБА_22 та безпосередньо ОСОБА_22 житлом в квартирі  АДРЕСА_3  та зберігає це право на даний час.
Твердження апелянта, що відсутність прописки в спірній квартирі не може обмежувати реалізації її та дітей права на користування спірною квартирою, оскільки вселилися в квартиру як члени сім`ї одного із співвласників, тому мають право користуватися займаним приміщенням нарівні зі всіма його співвласниками і фактично користувалися квартирою на момент укладення договору не можуть бути взяті до уваги.
Як встановлено судом дитина має право користування іншим житлом за місцем реєстрації своєї матері, тобто могла користуватись як житлом за місцем проживання батька так і житлом за місцем реєстрації проживання матері, а тому припинення права власності батька на його житло не порушує права дитини.
З цих підстав відхиляє суд і посилання апелянт на відсутність дозволу Органу опіки та піклування, наявність якого є обов`язковою при укладенні будь-якого правочину щодо відчуження нерухомого майна. 
Крім того, суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 визнавали заявлені позовні вимоги і вони підтвердили, що укладений договір купівлі-продажу суперечить нормам права, оскільки внаслідок його укладення порушено право на житло малолітньої ОСОБА_2 .
Вказана особи в заяві нотаріусу перед укладенням договору своїми підписами власноручно зазначили, що неповнолітні та малолітні діти не мають права користування спірною квартирою.
Крім того предмет спору щодо прав дитини жодним чином не впливає на права цих відповідачів, які добровільно продали квартиру і як вбачається з їх пояснень в них виник спір з іншими співвласниками щодо продажу квартири вже після укладення правочину. 
Посилання апелянта, що розмір витрат на правничу допомогу є суттєво завищеним і не співмірним із обсягом фактично наданої адвокатом правничої допомоги не підтверджуються жодними доказами.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Правничу допомогу в даній цивільній справі відповідачу ОСОБА_9 надавав адвокат Бойко В.Ф. на підставі ордеру та Договору про надання правничої допомоги.
Суду також було надано акт прийомки виконаних робіт, в якому вказано вид правничої допомоги, дати та кількість витраченого часу і вартість послуг, прибутковий касовий ордер про сплату відповідачем адвокату 6540 грн. за надані послуги. 
Однак апелянт жодних доказів не співмірності витрат на правничу допомогу ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав, а лише обмежився констатацією в апеляційній скарзі про завищений розмір цих витрат.
Рішення суду ґрунтується на повно й всебічно досліджених обставинахсправи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для йогоскасування в межах доводівапеляційноїскарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
       Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 лютого 2021 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 липня 2021 року.

Судді А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Л.М. Грох