ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року 
м. Київ

Справа №  916/1142/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,
за участю представників:
Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Дружба народів" - не з`явився,
Державного підприємства "Дослідне господарство "Южний" Одеської державної сільськогосподарської станції Національної академії аграрних наук України" - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Южний" Одеської державної сільськогосподарської станції Національної академії аграрних наук України"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 (у складі колегії суддів: Савицький Я.Ф. (головуючий), Головей В.М., Разюк Г.П.)
та рішення Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 (суддя Степанова Л.В.)

у справі № 916/1142/20

за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Дружба народів"
до Державного підприємства "Дослідне господарство "Южний" Одеської державної сільськогосподарської станції Національної академії аграрних наук України"
про стягнення 1  350  000,00 грн,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року Сільськогосподарський виробничий кооператив "Дружба народів" (далі - СГВК "Дружба народів", Позивач) звернувся до господарського суду з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Южний" Одеської державної сільськогосподарської станції Національної академії аграрних наук України" (далі - ДП  "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України, Відповідач) про стягнення 1  350  000,00грн.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням Відповідачем умов укладеного між сторонами форвардного контракту №6 від 29.05.2017 щодо поставки оплаченого Позивачем товару у строк, встановлений цим контрактом.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 позов задоволено. Стягнуто з ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України на корить СГВК "Дружба народів" 675  000,00 грн заборгованості та 675  000,00 грн штрафу, 20  250,00 грн судового збору.
Судом першої інстанції позов задоволено у повному обсязі з урахуванням заяви Відповідача про визнання позову.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 рішення Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано доведеністю фактів перерахування Позивачем коштів на рахунок Відповідача у сумі, визначеній форвардним контрактом та неналежного виконання останнім умов контракту щодо поставки оплаченого товару, у зв`язку з чим Позивач має право вимагати повернення попередньої оплати у будь-який час з моменту прострочення Відповідача та наявності правових підстав для сплати штрафу у розмірі 100% попередньої оплати.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просило скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 та рішення Господарського суду Одеської області від 08.10.2020, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.05.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 916/1142/20 за касаційною скаргою ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.06.2021; встановлено строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу до 23.06.2021.
СГВК "Дружба народів" не скористався наданим процесуальним законом правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Учасники справи в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їхніх представників у судове засідання або з клопотаннями про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 ГПК не зверталися.
Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі "В`ячеслав Корчагін проти Росії", те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, 29.05.2017 між ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України (Продавець) та СГВК "Дружба народів" (Покупець) укладено форвардний контракт №  6 (далі - Контракт), за умовами якого Продавець зобов`язується передати Покупцю у власність базовий актив, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити його у кількості, строки та за ціною передбачених цим Контрактом.
За умовами пункту 2.1 Контракту визначено, що базовим активом (надалі - Товар) за цим Контрактом виступає: насіння пшениці урожаю 2017 року або набуте Продавцем в іншій спосіб, не заборонений законодавством України спосіб.
Відповідно до пункту 3.1 Контракту, поставка Товару за цим Контрактом здійснюється на умовах Інкотермс 2010 EXW (франко-склад) зерняток Продавця (вагова) (далі - склад). Кінцевий строк поставки за цим Контрактом встановлюється сторонами до 01.11.2017.
Згідно з пунктом 3.2 Контракту, поставка вважається здійсненою в момент підписання Акту приймання-передавання Товару на базисі поставки відповідно до умов пункту 3.1 цього Контракту. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження Товару переходить від Продавця до Покупця в момент передачі Товару Продавцем у власність Покупця.
У пункті 4.1. Контракту визначено, що ціна однієї тони Товару в заліковій вазі на базисі поставки EXW (франко-елеватор), відповідно до умов пункту 3.1 цього Контракту, встановлюється сторонами у сумі 6 000,00 грн за 1 тону, в т.ч. ПДВ 20% - 1  000,00 грн. Вартість цього Контракту складає 675  000,00 грн.
Відповідно до пункту 5.1 Контракту, оплата вартості Товару проводиться Покупцем на умовах 100% попередньої оплати до 30.06.2017.
За невиконання Продавцем умов Контракту щодо обсягів поставки, ним сплачується штраф у розмірі 100% вартості недопоставленого Товару (пункт 9.2 Контракту).
Відповідно до пункту 9.9 Контракту, якщо Продавець, який одержав суму попередньої оплати Товару, не передав покупцеві Товар у встановлений цим Контрактом строк, і прострочення поставки складає більше ніж 3 робочих дні, Покупець має право за власним вибором вимагати передання оплаченого Товару або повернення суми попередньої оплати.
Пунктом 9.10 Контракту сторони встановили, що у випадку повернення суми попередньої оплати Продавець зобов`язаний сплатити Покупцю штраф у розмірі 100% суми попередньої оплати.
В підтвердження виконання своїх зобов`язань за Контрактом, Позивачем надано наступні платіжні доручення: 
- від 29.05.2017 №  1141 на суму 576 000,00 грн, призначення платежу - оплата за пшеницю згідно договору №  7 від 29.05.2017;
- від 16.06.2017 №  1396 на суму 25 000,00 грн, призначення платежу - оплата за пшеницю згідно договору №  7 від 29.05.2017;
- від 19.06.2017 №  1407 на суму 74 000,00 грн, призначення платежу - оплата за пшеницю згідно договору № 6 від 16.06.2017.
Однак, Відповідач свої зобов`язання щодо поставки пшениці за Контрактом не виконав.
У матеріалах справи міститься акт звіряння взаємних розрахунків за період січень 2017 року - липень 2019 року між ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України та СГВК "Дружба народів" за форвардним контрактом від 25.05.2017 №  6. Вказаний акт підписано сторонами без зауважень та скріплено печатками, відповідно до якого грошове зобов`язання Відповідача становить 675  000,00 грн.
Невиконання Відповідачем зобов`язання у строк, встановлений Контрактом, стало підставою для звернення СГВК "Дружба народів" до господарського суду з вимогами про стягнення попередньої оплати у розмірі 675 000,00 грн та 675 000,00 грн штрафу.
Судом першої інстанції позов задоволено повністю з урахуванням поданої 07.08.2020 заяви про визнання позову, в якій ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України зазначило про визнання позовних вимог СГВК "Дружба народів" у повному обсязі. Зазначена заява підписана директором ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України Станковим С.С., повноваження якого підтверджено наказом Національної академії аграрних наук України від 30.07.2020 №296-к щодо покладення виконання обов`язків директора ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України на головного агронома підприємства Станкова С.С., та відомостями внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.
В подальшому, ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України оскаржило рішення суду першої інстанції до апеляційного господарського суду, обґрунтовуючи свої доводи тим, що платіжні доручення №№1141, 1407, 1396 стосуються зовсім інших договорів та не мають відношення до укладеного форвардного контракту №6 від 29.05.2017, акт звіряння, укладений між сторонами та прийнятий судом в якості доказу оплати, стосується зовсім іншого форвардного контракту, датованого 25.05.2017, а отже докази надані Позивачем на підтвердження здійснення попередньої оплати за форвардним контрактом №6 від 29.05.2017 є неналежними, тому рішення підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції з результатами апеляційного перегляду, дослідивши надані до матеріалів справи докази та надавши їм оцінку, виходячи зі стандарту доказування вірогідності доказів, встановив, що загальна сума платіжних доручень від 29.05.2017 №  1141, від 16.06.2017 №  1396, від 19.06.2017 №  1407, у яких зазначено призначення платежу - оплата пшениці згідно договору: №  7 від 29.05.2017, №  7 від 29.05.2017, № 6 від 16.06.2017 відповідно, повністю відповідає сумі форвардного контракту №  6 від 29.05.2017.
У зв`язку з чим, судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що оскільки загальна сума оплати співпадає із ціною форвардного контракту, то зазначений у платіжних дорученнях №  1141 та №  1396 номер договору (№  7) є технічною опискою, а дата договору вказана правильно - 29.05.2017, як і є технічною помилкою дата договору, що визначена у платіжному дорученні №  1407, в якому номер форвардного контракту, за яким проводиться розрахунок, є в свою чергу, правильним.
Крім того, заборгованість у загальній сумі 675 000,00 грн, сплачена за вищевказаними платіжними дорученнями, підтверджується і актом звіряння, укладеним між сторонами без зауважень або заперечень, в якому зазначено дати оплати за вищенаведеними платіжними дорученнями, а саме: відповідно до акту звіряння на розрахунковий рахунок Відповідача від позивача 29.05.2017 надійшли кошті у розмірі 576 000,00 грн, 16.06.2017 - у розмірі 25 000,00 грн, 19.06.2020 - у розмірі 74 000,00 грн. 
Враховуючи відсутність доказів існування іншого форвардного контракту, укладеного між сторонами, ніж №  6 від 29.05.2017, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що дата Контракту, зазначена в акті звіряння також є помилковою.
Отже, відсутність у матеріалах справи доказів існування між сторонами інших договірних відносин, вказує на те, що Позивачем належним чином виконано зобов`язання за форвардним контрактом №  6 від 29.05.2017 щодо 100% попередньої оплати вартості товару (пшениці) у розмірі 675 000,00 грн.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Позивач здійснив попередню оплату товару за форвардним контрактом №  6 від 29.05.2017 у сумі 675  000,00 грн, однак Відповідач у строк, встановлений Контрактом Товар не поставив, тому, з урахуванням положень статей 11, 626, 627, 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, пункту 9.10 форвардного контракту, вимоги Позивача про стягнення попередньої оплати та 100% штрафу визнано обґрунтованими, доведеними та задоволено у повному обсязі.
У поданій касаційній скарзі ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України, обґрунтовуючи наявність передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження судових рішень, посилається на те, що судові рішення судів попередніх інстанцій прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19 (щодо застосування положень статті 233 Господарського кодексу України, частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України), від 13.06.2019 у справі № 910/3225/18, від 02.04.2018 у справі №  910/17595/16, від 05.04.2018 у справі № 914/1027/16, від 14.03.2018 у справі №  903/333/17, від 05.12.2018 у справі № Б8/036-11 (щодо визначення реквізитів у платіжних документах), від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17 (щодо заяви про визнання позову); посилається на невідповідність висновків судів правовій позиції викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Також, судами допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило становлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини 3 статті 310 ГПК України).
Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права.
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden").
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах, на які послався скаржник у касаційній скарзі як на висновки, що не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у справі № 916/1142/20, яка розглядається, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними виходячи з наступного.
У справах №  910/3225/18 (постанова від 13.06.2019) (розглядався спір стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних по договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень), №  910/17595/16 (постанова від 02.04.2018) (розглядався спір про стягнення основного боргу, 3% річних, інфляційних та пені за неналежне виконання договору підряду), та №  914/1027/16 (постанова від 05.04.2018) (розглядався спір про стягнення боргу по договору поставки), Верховним Судим ухвалювались відповідні рішення, в залежності від наданої судами оцінки усіх зібраних доказів, у тому числі платіжних доручень.
У справі №  903/333/17 (постанова від 14.03.2018) предметом розгляду був спір про стягнення попередньої оплати, пені, інфляційних та 3 % річних, Верховний Суд скасував судові рішення попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд. При цьому Верховний Суд вказав на те, що при вирішенні даного спору щодо повернення спірної суми попередньої оплати, з урахуванням доводів позивача щодо існування та продовження договірних відносин між сторонами за договором поставки № 17-06 від 17.06.2014, а також заперечень відповідача щодо продовження договірних відносин, слід було належним чином визначити чи припинена дія договору поставки від 17.06.2014, чи існують між сторонами інші договірні відносини, або усні домовленості між ними, а звідси встановити на якій підставі та за який товар перерахована позивачем спірна сума передоплати.
У справі №  916/1142/20, яка розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено наявність між сторонами зобов`язаних правовідносин, які виникли з форвардного контракту №  6 від 29.05.2017, і саме на його виконання Позивачем було здійснено попередню оплату у сумі 675  000,00 грн, яка визначено цим контрактом та саме на рахунок Відповідача.
У справах №  920/1013/18 (постанова від 23.09.2019) та №  904/2847/19 (постанова від 26.03.2019), предметом розгляду були позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору поставки. У зазначених справах Верховний Суд погодився з висновками судів про задоволення клопотань відповідачів щодо зменшення розміру штрафних санкцій, враховувавши майновий стан відповідачів, на підтвердження якого суду було надано докази, неспівмірність заявлених вимог у порівнянні з коштами, сплаченими за поставку товару за договором, які можуть призвести до негативних наслідків у господарській діяльності відповідачів, а також відсутність збитків внаслідок прострочення поставки товару.
Водночас, у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції на підставі наданих сторонами доказів не знайшов підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.
У справі № 588/1311/17 (постанова від 15.06.2020) за позовом фізичної особи до Тростянецької районної ради Сумської області про визнання права власності за набувальною давністю Верховний Суд залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, вказавши на те, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. 
Проте, у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції на підставі наданих сторонами доказів встановив наявність підстав для задоволення позовних вимог.
У справі №  Б8/036-11 (постанова від 05.12.2018) про банкрутство боржника, розглядалось питання щодо можливості погашення кредиторських вимог боржника за рахунок третіх осіб.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України не є підставою для касаційного оскарження судових рішень висновки, викладені у рішеннях Конституційного Суду України.
Отже, аналіз висновків, зроблених у оскаржуваних судових рішеннях у справі №  916/1142/20, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у вищенаведених постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, а з огляду на предмет і підстави заявлених позовних вимог, характер спірних правовідносин, відміні встановлені фактичні обставини справ, зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України у частині оскарження ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 та рішення Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 у справі № 916/1142/20 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.
Крім того, скаржник як підставу касаційного оскарження зазначених судових рішень також визначено пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України, обґрунтовану тим, що судами попередніх інстанцій неповно досліджено зібрані у справі, які мають значення для правильного вирішення справи, та встановлено обставини справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, що відповідно до пунктів 1, 4 частини 3 статті 310 ГПК України є підставою для скасування постановлених у справі судових рішень.
За змістом пункту 4 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
При цьому, суд касаційної інстанції зауважує, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України, не дослідження судом зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (на які посилається скаржник у касаційній скарзі), можуть бути підставою касаційного оскарження лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Обґрунтованість заявленої у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, у даному випадку не підтвердилась, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень на підставі пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України.
При цьому Верховний Суд відзначає, що скаржник, по суті доводів касаційної скарги з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України щодо надання оцінки підставам нарахування 100% штрафу, ставить перед Верховним Судом питання щодо переоцінки доказів та встановлення інших фактичних обставин справи, що згідно зі статтею 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
За доводами скаржника, суди попередніх інстанцій надали неналежну оцінку доказам, а саме: форвардному контракту №  6 від 29.05.2017, платіжному дорученню №  1141 від 29.05.2017, платіжному дорученню №  1396 від 16.06.2017, платіжному дорученню №  1407 від 19.06.2019 та акту звірки взаєморозрахунків, без урахування правових висновків, викладених Верховним Судом у справі 910/3225/18, у справі №  910/17595/16, у справі №  914/1027/16 та у справі №  903/333/17.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону.
Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.02.2021 у справі 913/502/19, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.
Водночас слід зауважити, що доводи скаржника у цій частині стосуються не ухвалення судами судових рішень з урахуванням недопустимих доказів, а необхідності їх переоцінки з урахуванням правових висновків у справах, які не є подібними з правовідносинами до цієї справи, яка розглядається.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що скаржником не доведено того факту, що судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень враховано недопустимі докази у справі, які стали підставою для задоволення позовних вимог. Отже, скаржник фактично не погоджуючись з правовою оцінкою доказу, не наводить аргументів про його недопустимість у зв`язку з порушенням чи невідповідністю закону.
При цьому Верховний Суд зазначає, що зазначені доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судом апеляційної інстанції, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 ГПК України.
Зважаючи на викладене, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови судів попередніх інстанцій.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України про порушення судами норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу ДП "ДГ "Южний" Одеської ДСГС НААН України у частині оскарження судових рішень у справі № 916/1142/20 з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Оскільки суд залишає без змін оскаржувані судові рішення, відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Закрити касаційне провадження у справі № 916/1142/20 за касаційною скаргою Державного підприємства "Дослідне господарство "Южний" Одеської державної сільськогосподарської станції Національної академії аграрних наук України" у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
2. Касаційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Южний" Одеської державної сільськогосподарської станції Національної академії аграрних наук України" у частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 та рішення Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 у справі № 916/1142/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв

          І.С. Міщенко