ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 вересня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/15667/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу в м. Дніпрі за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2021 (головуючий суддя Пасічник Ю.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
ВСТАНОВИВ:

25.11.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення за формою Ф № 0074127-5440-0410 від 27.02.2020 про застосування податкового зобов`язання відповідно до п.п.266.7.2               п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України в розмірі 74 423,37 грн.
В обґрунтування позову посилається на протиправність винесеного відповідачем податкового повідомлення-рішення. Позивач вказує, що є власником будівлі ливарного цеху, яка у відповідності з підп. 14.1.129-1 п. 14.1. ст. 14 ПК України, є об`єктом нежитлової нерухомості, що згідно з ДК 018-2000 відноситься до групи 125 «Будівлі промислові та склади», класу 1251 «Будівлі промисловості», підкласу 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості». Вищезазначену будівлю ливарного цеху позивач використовує у своїй виробничій діяльності згідно КВЕД 33.12 Ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення, що підтверджується відповідними договорами про надання послуг та актами виконаних робіт. Таким чином, в силу імперативних приписів абзацу "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України. (в редакції, чинній на момент прийняття спірного ППР), вищевказана будівля ливарного цеху А (інв. № 71), загальною площею 3566,9 кв.м., як будівля промисловості, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому вказаний податок не має нараховуватись на даний об`єкт нерухомості. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2021  позов задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення є законним і обґрунтованим щ огляду на те, що об`єкт нерухомості позивача – будівля ливарного цеху належить за функціональним призначенням до групи «Комплексні промислові споруди» (код 230) ДК 018-2000, а не до групи «Будівлі промисловості та склади» (код 125) ДК 018-2000, Крім того, об`єкт нерухомості не використовується позивачем протягом звітного періоду за призначенням у господарській діяльності, оскільки основна діяльність позивача – 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля – класифікована у секції G КВЕД ДК 009:2010, а не B-F КВЕД ДК 009:2010. Для застосування до позивача податкової преференції, передбаченої абзацом «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, необхідно, щоб об`єкт нерухомості належав до групи 125 «Будівлі промислові та склади» Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.
Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 28.11.2002 зареєстрований як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.2015 року, позивач є власником будівлі ливарного цеху А (інв. № 71), загальною площею 3566,9 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
27.02.2020 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області винесено податкове повідомлення-рішення за формою Ф № 0074127-5440-0410, яким ОСОБА_1 як власнику об`єкта нежитлової нерухомості визначено зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період 2019 рік в розмірі 74 423,37 грн.
Вказане податкове зобов`язання визначене на підставі рішення Павлоградської міської ради №1231-37/VІІ від 19.06.2018 (набрало чинності з 01.01.2019), яким встановлено, що ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб - 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року за 1 кв.м бази оподаткування.
Відповідачем здійснено наступний розрахунок грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік: 
4173,00*0,5% = 20,865 грн. за 1 кв.м.; 
3566,90 кв.м. * 20,865 грн. = 74423,37 грн., де 3566,90 кв.м. - загальна площа об`єкта оподаткування; 0,5% - ставка податку у відсотку до мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. відповідно до рішення Павлоградської міської ради №1231-37/VІІ від 19.06.2018; 4173,00 грн. - мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2019.
Позивач не погодившись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірному податковому повідомленню-рішенню за формою Ф № 0074127-5440-0410 від 27.02.2020, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Судом встановлено, що підставою для винесення відповідного податкового повідомлення-рішення став висновок відповідача щодо порушення ОСОБА_1 п.п. 266.7 п. 266.7 ст. 266 ПК України щодо зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки. 
Так, згідно пп. 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України).
Платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і не пізніше 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально (пп. 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 ПК України).
Матеріалами перевірки встановлено, що за позивачем зареєстровано об`єкт нежитлової нерухомості - будівля ливарного цеху А (інв. №71), загальною площею 3566,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації: 05.02.2015, які на думку перевіряючих, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідач вказує,що встановити належність об`єкту нерухомості «Будівля ливарного цеху» до будівель промисловості, які віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, наразі, неможливо. Однак, для застосування до позивача податкової преференції, передбаченої абзацу «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, необхідно, щоб об`єкт нерухомості належав до групи 125 «Будівлі промислові та склади» Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
В акті перевірки перевіряючим зазначено, що за площу об`єкту нежитлової нерухомості позивачем не нараховано та не сплачено податок до бюджету.
Законом України "Про знесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71, який набрав чинності 1 січня 2015 року, встановлені правила оподаткування нерухомості.
Внесеними змінами розширено базу оподаткування для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Так, відповідно до пп. 266.2.1. п. 266.2ст. 266 ПК України, під оподаткування потрапили, крім об`єктів житлової, об`єкти нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки.
Відповідно до абзацу "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи,складські приміщення промислових підприємств.
Водночас суд зазначає, що з моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", податковим законодавством не визначено поняття «будівлі промисловості» та «промислове підприємство», в розумінні пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Згідно зі статтею 4 ПК України, єдиний підхід до встановлення податків та зборів - це, насамперед, визначення на законодавчому рівні всіх обов`язкових елементів податку. Відсутність хоча б одного із елементів означає, що обов`язок платника податків щодо сплати податку не встановлений.
Відповідно до п. 3.1 ст.3 ПК України, податкове законодавство України складається з Конституції; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.
Згідно з положеннями п. 5.2. п. 5.3 ст.5 ПК України, якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать цьому кодексу, то для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення Податкового кодексу. Інші терміни, що застосовуються в цьому кодексі й не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Державнийкласифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 затверджено наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507 та розроблено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.1998 № 971 для вирішення таких завдань: 
а) виконання комплексу облікових функцій щодо будівельної діяльності в рамках робіт з державної статистики, включаючи статистику цін на будівельну продукцію; 
б) проведення робіт з перепису, оцінки та переоцінки вартості та стану будівель і споруд; 
в) проведення зіставлення національних статистичних даних щодо продукції будівництва з даними Статистичної комісії Європейського Союзу (Євростату); 
г) проведення соціологічних досліджень з питань будівництва, забезпечення житлом і різними послугами населення України; 
д) розроблення аналітичних показників та прогнозування інвестицій в економіку України.
Відповідно до названого Державного класифікатора, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.
Згідно з ч.2 статті 191 Цивільного кодексу України, до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, "будівлі промисловості" неможливо вважати лише промисловими та складськими будівлями, тобто тільки тими, що використовуються для виробництва та зберігання продукції, зберігання матеріалів. Будівлі, які не задіяні безпосередньо для виготовлення продукції, використовуються промисловим підприємством для розміщення персоналу та обладнання, необхідного для адміністративного, побутового (опалення, водопостачання тощо), транспортного забезпечення, виконання інших функцій, теж належать до будівель промисловості.
Таким чином, будівлі (як виробничі, так і адміністративні та допоміжні), що входять до складу цілісного майнового комплексу промислового підприємства та використовуються для забезпечення його діяльності, необхідно відносити до будівель промисловості в розумінні абзацу "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна - будівля ливарного цеху А (інв. №71), загальною площею 3566,9 кв.м., що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Іскровська, буд.1/11.
Згідно технічного паспорту на виробничий будинок від 07.05.2015 року вказаний вище об`єкт становить собою «будівлю ливарного цеху А (інв. №71)».
До виробничих належать будівлі, в яких здійснюється випуск готової продукції або напівфабрикатів. Вони поділяються на багато видів відповідно до галузей виробництва. Серед них механоскладальні, термічні, ковальсько-штампувальні, ткацькі, інструментальні, ремонтні та ін.
Згідно до п.5 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.2015, згідно з яким позивач є власником будівлі ливарного цеху А (інв. № 71), загальною площею 3566,9 кв.м., розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Іскровська, буд.1/11, вказана будівля розташована на земельній ділянці, загальною площею 0,5465га, кадастровий номер 12124000000:03:013:0058, яка перебуває в комунальній власності та надана для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. 
Доводи скаржника про те, що вони не підпадають під дію підпункту 266.2.2 п.266.2ст. 266 ПК України суд апеляційної інстанції вважає хибними та такими, що не відповідають законодавству.
У відповідності до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань видами діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 є: код КВЕД 28.29 - Виробництво інших машин і устаткування загального призначення, н. в. і. у.; код КВЕД 33.12 - Ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення; код КВЕД 33.20 - Установлення та монтаж машин і устаткування; код КВЕД 46.19 - Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; код КВЕД 46.90 - Неспеціалізована оптова торгівля (основний); код КВЕД 68.20 - Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. 
Судом також встановлено, що позивач вищезазначену будівлю ливарного цеху використовує у своїй виробничій діяльності згідно КВЕД 33.12 Ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення, що підтверджується відповідними договорами про надання послуг та актами виконаних робіт, що містяться в матеріалах даної адміністративної справи, а саме: договір №22/07-19від 22.07.2019, договір №01/12-19 від 01.12.2019, акт здачі-приймання виконаних робіт №24/07-19 до договору №22/07-19 від 22.07.2019, акт здачі-приймання виконаних робіт №16/12-19 до договору №01/12-19 від 01.12.2019.
Верховний Суд у справі № 818/149/16 в постанові від 20.02.2020 висловив правову позицію, відповідно до якої будівлі, що використовуються промисловим підприємством для забезпечення виробничої діяльності, є будівлями промисловості, в тому числі будівлі, які використовуються для розміщення апарата управління, та інших робітників, зайнятих у виробничому процесі, і не є об`єктами оподаткування відповідно до пп. "є" 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Констатуючи порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод та недодержання Україною вимоги щодо якості податкових законів, Європейський суд з прав людини у справах "Щокін проти України" (2010 рік, заяви №23759/03 та №37943/06) та "Серков проти України" (2011 рік, заява №39766/05), зазначив, що у разі якщо відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим, воно не відповідає вимозі щодо якості закону й не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання в майнові права заявника. До того ж національні органи не дотрималися вимог законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем без належних правових підстав нараховане позивачу податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік.
Беручи до уваги наведене, податкове повідомлення - рішення за формою Ф № 0074127-5440-0410 від 27.02.2020 суперечать нормам ПК України, винесене без урахування усіх обставин, які мають значення для прийняття такого рішення, а отже є протиправним і підлягає скасуванню.
Отже, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.
Керуючись статтями   241-245,   250,   311, 315,   316,   321,   322,   327,   329 КАС України, суд, -
                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2021  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко