ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Тихоненко О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2021 року                                                                                       Справа № 620/6131/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:            Епель О.В., 
суддів:                                    Губської Л.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря           Сакевич Ж.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Управління Державної міграційної служби України 
в Чернігівській області

про                     визнання протиправним та скасування рішення,
зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - відповідач) про:
- визнання протиправним (незаконним) та скасування рішення від 17.11.2020 № 74014300005531 про відмову в наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну; 
- зобов`язання відповідача прийняти рішення про видачу позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено повністю.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач при зверненні до органу ДМС з приводу надання йому дозволу на імміграцію в Україну повідомив неправдиві відомості про своє місце проживання, що є достатньою та безумовною правовою підставою для відмови в наданні такого дозволу.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог апелянт стверджує, що він фактично проживав за адресою, вказаною у документах, поданих відповідачу для отримання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі договору найму - оренди.
Разом з тим, на переконання апелянта, органами поліції фактично не проводилася перевірка місця його проживання, а лише було складено відповідні папери.
При цьому, апелянт просить суд врахувати, що він одружений з громадянкою України понад два роки, що є підставою для надання йому відповідного дозволу на імміграцію в Україну.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване нею рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він наполягає на безпідставності доводів позивача та правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином Республіки Ірак, що підтверджується національним паспортом та довідками.
06.08.2020 позивач звернувся до Новозаводського районного відділу у м.  Чернігові УДМС України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки він перебуває понад два роки у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 17.04.2018 Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 
До вказаної заяви позивачем було додано, зокрема, договір найму житлового приміщення від 05.08.2020, укладений з громадянином ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
У ході огляду квартири, яка знаходиться на першому поверсі, співробітниками УСР в Чернігівській області було встановлено, що за зовнішніми ознаками в ній ніхто не проживає та всередині здійснюються ремонтні роботи.
18.09.2020 до відповідача надійшов лист Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.2020 № 3777/55/124/02-2020, в якому повідомлено, що під час перевірки можливого місця реєстрації громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 виявлено, що зазначений громадянин за вказаною у листі за адресою: АДРЕСА_1 не мешкав та не мешкає, за зовнішніми ознаками у квартирі, яка знаходиться на першому поверсі, ніхто не проживає та всередині здійснюються ремонтні роботи. Мешканець того ж будинку надав пояснення, що іноземців, які б проживали чи навіть приїжджали у вказану квартиру, ніколи не помічав.               
За наслідками розгляду поданих позивачем документів та проведеної уповноваженими органами перевірки відповідачем було встановлено, що за вказаною у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну адресою, а саме: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 фактично ніколи не проживав. 
17.11.2020 начальником відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Чернігівській області складено висновок про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».
17.11.2020 відповідачем прийнято рішення № 74014300005531 про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на імміграцію в Україну, яке направлене позивачу листом від 23.11.2020 № 7401.5-7557/74.2-20.
Позивач, вважаючи таке рішення протиправним, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законами України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ), «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок №  1983).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Частиною п`ятнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - дванадцятій цієї статті.
Згідно із статтею 1 Закону № 2491-ІІІ іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина п`ята статті 9 Закону №2491-ІІІ).
Аналогічні норми закріплені в пункті 11 Порядку № 1983.
Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону №2491-ІІІ, відповідно до змісту якої дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
У свою чергу, пунктом 10 Порядку № 1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.
Пунктом 12 Порядку №1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам.
Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит (пункт14 Порядку №1983).
Частиною першою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає та має передбачені статтею 64 Житлового кодексу України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що особа, яка на законних підставах перебуває на території України, має право звернутись до територіального підрозділу ДМС України із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. 
У свою чергу, територіальні органи ДМС України зобов`язані здійснити перевірку наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. 
При цьому, однією з таких підстав є повідомлення заявником недостовірних відомостей, зокрема про його місце проживання.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач при зверненні до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну надав недостовірні відомості щодо місця його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що й стало підставою для відмови в наданні йому такого дозволу.
При цьому, доводи апелянта про те, що при зверненні з вказаною заявою ним було надано відповідачу договір найму (оренди) житла за вказаною адресою, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки матеріалами справи підтверджується, що фактично позивач за відповідною адресою не проживає, а сам лише факт укладання такого договору в розумінні чинного законодавства не є безумовною підставою для визнання місця фактичного проживання за вказаною в ньому адресою.
Доводи апелянта щодо формальності дій працівників поліції та лише документального оформлення результатів перевірки його місця проживання, без вчинення відповідних дій, судова колегія відхиляє як безпідставні.
Разом з тим, у контексті аналізу таких доводів апелянта судова колегія зазначає, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження позивачем не було надано жодних доказів щодо оскарження ним відповідних дій або бездіяльності органів (працівників) поліції та визнання їх протиправними в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Водночас, у сукупності з усіма обставинами цієї справи та наявними у ній доказами апеляційний суд приймає до уваги, що у провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебувають одразу три справи №№  620/6130/20, 620/6131/20, 620/6194/20 щодо оскарження рішення УДМС України в Чернігівській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну, в яких іноземцями, на підтвердження місця реєстрації в Україні, також було надано довідки про проживання за однією й тією ж адресою ( АДРЕСА_1 ), складені на підставі договорів найму (піднайму) житлового приміщення з власником такого приміщення - представником позивачів ОСОБА_3 . У свою чергу, відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.11.2018, загальна площа вказаної 1-кімнатної квартири становить 59,2 кв.м, із яких житлова - 23,4 кв.м.
Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів звертає увагу й на те, що відповідно до підпису у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, кореспонденцію за адресою АДРЕСА_1 отримує ОСОБА_3 , а не позивач.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги наявність у позивача довідки про реєстрацію місця проживання особи /т. 1 а.с. 12/, але зазначає, що у відповідності з вищенаведеними законодавчими приписами «реєстрація місця проживання» та «фактичне місце проживання» не є тотожними поняттями і законодавство, яким визначено порядок видачі дозволу на імміграція в Україну, вимагає надання документу саме про місце проживання особи та повідомлення відповідних достовірних відомостей, що позивачем зроблено не було.
Більш того, апеляційний суд відзначає, що спірні правовідносини виникли 17.11.2020 (дата прийняття оскаржуваного позивачем рішення УДМС), а довідка про реєстрацію його місця проживання складена 02.12.2020, тож взагалі відповідно до ст. 73 КАС України не є належним доказом у цій справі.
Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
          Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга громадянина ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 )  підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду першої інстанції, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
          Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 13 липня 2021 року.

Головуючий суддя                                                  О.В. Епель

Судді:                                                                      Л.В. Губська

                                                                                                      А.Г. Степанюк