Ухвала
20 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 644/8857/18
провадження № 61-11647ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-Експерт» Мерефянської філії, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шефеля Дениса Сергійовича, Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, стягнення компенсації вартості майна,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобілі Volkswagen Transporter, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_1 , зеленого кольору та Volkswagen Transporter, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_2 , сірого кольору. У порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаних автомобілів; визнати недійсним договір купівлі-продажу серії НАС від 24 листопада 2015 року № 449963 автомобіля Volkswagen Transporter, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_1 , зеленого кольору, укладений ОСОБА_5 за довіреністю від імені ОСОБА_1 із  ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Шефель Д. С.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 листопада 2017 року № 5 722/17/000794 автомобіля Volkswagen Transporter, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_2 , сірого кольору, укладений ТОВ «ВІП-Експерт» Мерефянська філія, що діяла на підставі договору комісії від 17 листопада 2017 року № 5722/17/000794 від імені ОСОБА_1 із ОСОБА_3 ; зобов`язати Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області анулювати реєстрацію автомобіля Volkswagen Transporter, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_1 , зеленого кольору за ОСОБА_4 та автомобіля Volkswagen Transporter, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_2 , сірого кольору за ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини вартості автомобілів у сумі 301 697,73 грн. Також позивач просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь сплачені нею судові витрати, які складаються з 3 017,00 грн судового збору, 1 200,00 грн сплачених за проведення авто-товарознавчих досліджень, 15 000,00 грн витрат на правову допомогу, а разом - 19 217,00 грн.
Позов мотивовано тим, що 24 вересня 1994 року позивач і ОСОБА_1 уклали шлюб. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року шлюб розірвано. У шлюбі за кошти сім`ї були придбані транспортні засоби, а саме: 31 липня 2009 року - автомобіль Volkswagen Transporter, 2003 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_1 ; 21 травня 2013 року - автомобіль Volkswagen Transporter, 2010 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_2 .
Зазначені транспортні засоби були зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 . У 2014 році їх сім`я фактично розпалась і вони перестали проживати разом. У грудні 2017 року їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 продав зазначені автомобілі без її згоди відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не відшкодувавши їй половину їх вартості.
Відповідач ОСОБА_1 здійснив відчуження вказаних автомобілів через представників, які діяли за довіреністю та за договором комісії, відповідно.
Згідно зі звітом про оцінку автомобіля Volkswagen Transporter, 2003 року випуску, його вартість станом на 08 листопада 2018 року складає 168 674, 85 грн. Згідно зі звітом про оцінку автомобіля Volkswagen Transporter, 2010 року випуску, його вартість станом на 08 листопада 2018 року складала 434 720,60 грн.
Разом з цим, позивач посилаючись на те, що відсутні правові підстави для витребування спірних автомобілів у відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки укладення власником договорів купівлі-продажу автомобілів унеможливлює їх витребування від добросовісного набувача, просила стягнути з ОСОБА_1 компенсацію половини вартості відчуженого ним не в інтересах сім`ї майна, а саме - вказаних автомобілів, що складає 301 697,73 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково. 
Визнано автомобілі Volkswagen Transporter, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_1 , зеленого кольору та Volkswagen Transporter, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_2 , сірого кольору спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобілів Volkswagen Transporter, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_1 , зеленого кольору та Volkswagen Transporter, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_2 , сірого кольору в сумі 301 697,73 грн.
У решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 508,50 грн сплаченого судового збору та 600,00 грн сплачених за проведення авто-товарознавчих досліджень.
Постановою Харківського апеляційного суду від 26 травня 2021 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 суми сплаченого судового збору.
Судові витрати, понесені ОСОБА_2 зі сплати судового збору у сумі 1 508,50 грн віднесено за рахунок держави.
У решті рішення залишено без змін.
У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2021 року.
Положенням пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України закріплено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
Однак, таке право на касаційне оскарження не є абсолютним та безумовним, скаржник зобов`язаний обґрунтувати причини такого звернення, що дозволяють ініціювати проведення судового розгляду справи в третій раз.
Так, у положенні частини «с» статті 7 Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, акцентується увага на тому, що скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у справах Lavages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.
Ціна позову у цій справі становить 301 697,73 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року.
Рекомендація № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендує державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи, що ціна позову у цій справі не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити. 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-Експерт» Мерефянської філії, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шефеля Дениса Сергійовича, Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, стягнення компенсації вартості майна. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
В. А. Стрільчук
 
І. М. Фаловська