ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1538/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/1442/20 Категорія: 310020000 	Опалинська О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       31 серпня 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – відповідач ОСОБА_2 

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 червня 2021 року, постановлене під головуванням судді Опалинської О.П. у Смілянському міськрайонному суді Черкаської області 08.06.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-
в с т а н о в и в :
 
12 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2   про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 14 лютого 2014 року, зареєстрованим у відділі реєстрації актів цивільного стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 30, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14 лютого 2004 року серії НОМЕР_1 .
В шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з матір?ю та знаходиться на її утриманні.
Відповідач ОСОБА_2 добровільно допомоги на утримання дітей не надає, тому позивач ОСОБА_1 змушена звернутися до суду з даним позовом.
Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу)  відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття.
Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2   щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 12 травня і до досягнення дітьми повноліття. 
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. (а. с. 35-37).
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2021 року заочне рішення по даній справі скасовано; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 50-51).
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 червня 2021 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів -  задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу)  щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 12 травня і до досягнення дітьми повноліття.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 09.07. 2021 року через суд першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що не погоджується із рішенням районного суду, так як жодного поштового повідомлення про дату та час розгляду справи він не отримував. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається, що добровільно сплачує аліменти, та допомагає дітям, тому для підтвердження зазначеного просив суд викликати його безпосередньо в судове засідання.
Скаржник ОСОБА_2 вважає, що, не повідомивши його про розгляд справи, та ухваливши відповідне рішення, суд першої інстанції позбавив його права на надання пояснень та доказів, які стосувались справи.
В апеляційній скарзі він посилається, що позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи, як доказ, було додано лише довідку з фактичного місця проживання, інших доказів про ненадання відповідачем ОСОБА_2 матеріальної допомоги дітям та виявлення спору по даному питанню надано суду не було.
Тому ОСОБА_2 вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо виникнення спору по наданню матеріальної допомоги на утримання дітей, оскільки він надає добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей. Також відповідач вказує, що є інвалідом 2 групи. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей – скасувати.
Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
        За встановлених судом обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження без участі сторін на підставі наявних у справі доказів згідно вимог цивільно – процесуального закону.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, пріоритетності прав дитини на достатнє забезпечення її потреб та бажання позивача отримувати аліменти на утримання дітей у частці від доходу їх батька.
Стягуючи з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини, до повноліття дітей, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, так як доказів на предмет скрутного матеріального становища чи незадовільного стану здоров?я, які б унеможливлювали сплату відповідачем аліментів, у зазначеному позивачем розмірі, не надав.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених  п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду. 
Предметом спору у вказаній справі є стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебувала у шлюбі з 14 лютого 2014 року, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 30, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14 лютого 2004 року серії НОМЕР_1 .
У відповідності даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 04 липня 2007 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції  Черкаської області ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).
Згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 31 березня 2014 року виконавчим комітетом Макіївської сільської ради Смілянського району Черкаської області ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7).
Як вбачається із даних довідки в.о. старости виконавчого комітету Ротмістрівської сільської ради Смілянського району Черкаської області № 82 від 27 лютого 2020 року  ОСОБА_1 , 1987 року народження разом з дітьми: сином ОСОБА_3 , 2007 року народження та донькою ОСОБА_4 , 2014 року народження, проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).
Судом встановлено, що станом на час розгляду справи, діти сторін не досягли повноліття, є неповнолітніми та проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 не приділяє належної уваги своїм дітям, не дбає про їх матеріальне благополуччя та розвиток, практично не займається вихованням і утриманням дітей.
Отже, судом встановлено, позивач ОСОБА_1 вказувала на необхідність отримання матеріальної допомоги від відповідача на утримання спільних неповнолітніх дітей, так як вона сама не в змозі забезпечити належне утримання дітей, посилаючись, на встановлений законодавством обов`язок утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття .
Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 51 Конституції України та ст.180 СК України, передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статей 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх праві не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому, слід враховувати, що у разі спору, суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір.
Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п?ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.
Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 просила стягнути аліменти з ОСОБА_2 на утримання дитини – сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову, тобто з 12.05.2020 року, і до досягнення дітьми повноліття.
Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача в повному обсязі, але з даним рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_2 , оскарживши рішення суду в апеляційному порядку, оскільки він вважає, що відсутній спір між сторонами щодо вирішення питання стягнення аліментів, та відповідач добровільно надає матеріальну допомогу на утримання дітей.
Приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, обставини справи, встановлені судом, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком районного суду, який прийшов до вірного, обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, пославшись, що розмір аліментів, який просить позивач стягнути на її користь з відповідача на утримання двох неповнолітніх дітей, є обґрунтованим, доведеним, розумним та справедливим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини до повноліття дітей, підлягають задоволенню.
Після задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 про скасування заочного рішення суду та призначення розгляду справи в спрощеному порядку з участю сторін, відповідач мав можливість надати відзив чи свої пояснення з проводу заявлених до нього вимог про стягнення, але таким своїм правом не скористався. 
Відповідач не надав суду першої інстанції доказів чи спростувань неможливості сплати аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/ 3 частини з всіх видів його доходів, тому суд і прийняв рішення на підставі поданих сторонами доказів, враховуючи перш за все, інтереси неповнолітніх дітей. 
Жодних доказів не містить і апеляційна скарга відповідача щодо неможливості сплати аліментів у розмірі, який просила позивач та задовольнив суд, хоча він просить про скасування рішення районного суду, не вказуючи, яке саме рішення суду слід ухвалити.
Як зазначалося раніше, судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, вказані обставини та доводи сторін були належним чином перевірені, як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, їм дана належна оцінка, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , які є безпідставними та необґрунтованими, висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час розгляду в суді апеляційної інстанції даної справи колегією суддів апеляційного суду не було встановлено неможливості сплати аліментів відповідачем ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) на утримання двох дітей, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які дані  та докази в підтвердження неможливості сплати аліментів та повну непрацездатність відповідача, який вказав лише, що є інвалідом 2 групи.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Апеляці        йним судом встановлено, що, подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 не надав жодного належного доказу та не навів жодного належного аргументу стосовно неможливості сплати ним аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, що підтверджується матеріалами справи.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем ОСОБА_2 до апеляційної скарги не надано доказів, які підтверджують, що ОСОБА_2 добровільно сплачує аліменти та матеріально допомагає дітям, а тому дані доводи скаржника не знаходять свого відображення у відповідності до матеріалів справи, є недоведеними, а отже, не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду. 
Скаржником не надано жодних доказів про відсутність фінансової можливості сплачувати аліменти, не зазначено, чи перебуває він на обліку, як безробітній, чи тимчасово не працює, чи не має можливості працювати за станом здоров?я, враховуючи наявність 2 групи інвалідності .
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитини відповідного віку є справедливим та достатнім, зокрема, виходячи з матеріального становища сторін, рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей згідно ст.141 СК України та фактичного трати позивачем більше сил та засобів на догляд, виховання і розвиток дітей, що і було вірно вказано судом першої інстанції.
Крім того, при перевірці обґрунтованості мотивів рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, перш за все, виходить із необхідності захисту інтересів дітей, а тому доводи відповідача ОСОБА_2 щодо уникнення обов`язку забезпечення розвитку дітей ніяким чином не спростовують висновків суду, належним чином вмотивованим та викладеним, з урахуванням наданих доказів та наявних матеріалів справи.
Отже, вирішуючи спір, в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
 
Посилання скаржника  в апеляційній  скарзі  на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального  та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи  нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 01 вересня 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко