П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12410/20	

Категорія: 106030000          Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.
          Час і місце ухвалення: 11:27, м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 01.03.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого  – Бітова А.І.
суддів            – Лук`янчук О.В.
                     – Ступакової І.Г.
при секретарі – Сузанській І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції (далі ГТУЮ) в Одеській області, третя особа Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про: 
-          визнання протиправним та скасування наказу відповідача №16-к від 16 жовтня 2020 року про звільнення позивача; 
-          поновлення позивача на посаді начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); 
-          стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 жовтня 2020 року по день фактичного поновлення на посаді; 
-          зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату компенсації за невикористану відпустку за період з 26 листопада 2018 року по 26 листопада 2019 року та за період з 27 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року, а також за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2019 року та 2020 року.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що його безпідставно звільнено з посади, на яку він був поновлений за рішенням Верховного Суду України, при тому що фактично ліквідації ГТУЮ в Одеській області не відбулася, була змінена назва органу. При цьому, позивачу не запропоновано іншої рівнозначної посади та правонаступник ГТУЮ в Одеській області – Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) набуло права не тільки в частині майнових прав реорганізованого органу, а і в відносинах публічної служби, в тому числі, обов`язку працевлаштування працівника або переведення його на іншу роботу. Враховуючи протиправність звільнення позивача, він має бути поновлений на посаді та на його користь має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивачу не нарахована та не виплачена компенсація за невикористану відпустку, а тому відповідач має бути зобов`язаний вчинити такі дії.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивача правомірно звільнено з посади, ним не обґрунтована протиправність наказу про звільнення, ліквідація державного органу не передбачає обов`язкове працевлаштування, державному службовцю може пропонуватися вакантна посада, але це не є обов`язком керівника органу, тощо. Враховуючи правомірність звільнення відсутні підстави для поновлення позивача та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку, відповідач зазначає, що ці виплати виходять за межі річного строку, за який виплачується середній заробіток. Від третьої особи пояснень щодо суті спору до суду не надходило. 
Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ГТУЮ в Одеській області (вул. Богдана Хмельницького, 34, м. Одеса, 65007, код ЄДРПОУ 34929741), третя особа - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Богдана Хмельницького, 34, м. Одеса, 65007, код ЄДРПОУ 43315529) про визнання протиправним та скасування наказу ГТУЮ в Одеській області №16-к від 16 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлення позивача на посаді начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягнення з ГТУЮ в Одеській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 жовтня 2020 року по день фактичного поновлення на посаді, зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату компенсації за невикористану відпустку за період з 26 листопада 2018 року по 26 листопада 2019 року та за період з 27 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року, а також за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2019 року та 2020 рік – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ ГТУЮ в Одеській області №16-к від 16 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 19 жовтня 2020 року.
Стягнуто з ГТУЮ в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 жовтня 2020 року по 17 лютого 2021 року в сумі 35 270,75 грн. 
Зобов`язано ГТУЮ в Одеській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за період з 26 листопада 2018 року по 26 листопада 2019 року та за період з 27 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року, а також за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2019 року та 2020 рік.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 8 714,14 грн.
В апеляційній скарзі ГТУЮ в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги ГТУЮ в Одеській області зазначає, що скасовуючи оскаржуваним рішенням наказ ГТУЮ в Одеській області №16-к від 16 жовтня 2020 року, суд першої інстанції не врахував, що цей наказ повністю відповідає вимогам ст. 22 Закону України "Про державну службу", а також не врахував того, що ч.2 ст. 40, ч.ч.2, 3 ст. 49-2 КЗпП України не підлягають застосуванню до даних спірних правовідносин відповідно до приписів ч.5 ст. 40 КЗпП України та ст.ст. 3, 5 Закону України "Про державну службу".
При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу, що Законом України "Про державну службу" (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. До того ж ГТУЮ в Одеській області дотримано вимоги щодо належного персонального попередження позивача про наступне вивільнення, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на посаді начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції в Одеській області.
Отже, ГТУЮ в Одеській області жодним чином не порушило норми чинного законодавства щодо порядку звільнення позивача з посади у зв`язку з ліквідацією державного органу.
Щодо зобов`язання ГТУЮ в Одеській області провести перерахунок та виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 26 листопада 2018 року по 26 листопада 2019 року та за період з 27 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року, а також за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2019 та 2020 роки, апелянт зазначає, що відповідно до абз.3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Отже, оскільки ГТУЮ в Одеській області виплатило позивачу вихідну допомогу та грошову компенсацію за усі невикористані відпустки у порядку. передбаченому чинним законодавством про працю, тому зобов`язання ГТУЮ в Одеській області в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, щодо перерахунку та виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за період з 26 листопада 2018 року по 26 листопада 2019 та за період з 27 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року, а також за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2019 та 2020 роки є безпідставним та такими, що суперечать законодавству про працю.
У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що суд першої інстанції в повній мірі з`ясував всі обставини справи на підставі Законів та нормативно - правових актів та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГТУЮ в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
ОСОБА_1 обіймав посаду начальника другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області та наказом ГТУЮ в Одеській області від 24 листопада 2017 року №1759-к був звільнений з цієї посади.
Рішенням Верховного Суду від 26 листопада 2019 року по справі №815/6722/17 скасований наказ ГТУЮ в Одеській області від 24 листопада 2017 року №1759-к про звільнення позивача та його поновлено з 25 листопада 2017 року на посаді начальника другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області.
На виконання рішення Верховного Суду від 26 листопада 2019 року по справі №815/6722/17, ГТУЮ в Одеській області наказом від 16 вересня 2020 року №11-к, скасований наказ ГТУЮ в Одеській області від 24 листопада 2017 року №1759-к про звільнення позивача та поновлено позивача з 25 листопада 2017 року на посаді начальника другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області.
Сторонами не заперечується, що позивача було ознайомлено з листом попередженням від 16 вересня 2020 року про звільнення його із займаної посади на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ в Одеській області.
Наказом ГТУЮ в Одеській області від 16 жовтня 2020 року №16-к позивача звільнено з посади начальника Другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області 19 жовтня 2020 року на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ в Одеській області, з припиненням державної служби.
При цьому, позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за час вимушеного прогулу з 25 листопада 2017 року по 24 листопада 2018 року за 30 календарних днів, за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 17 вересня 2020 року по 16 жовтня 2020 року за 2,5 календарних дні, за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2018 рік за 9 календарних днів, всього за 41,5 календарний день, про що свідчить довідка про дохід позивача.
Позивач вважає таке звільнення безпідставним, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що фактично ліквідації державного органу не відбулося, фактично змінилася тільки  назва державного органу, однак він виконує всі ті самі функції і повноваження, які ними здійснювалися до ліквідації. При цьому, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є правонаступником ГТУЮ в Одеській області.
Щодо Другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, слід зазначити, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України №4053/5 від 17 грудня 2019 року, цей орган виведено зі складу ГТУЮ в Одеській області та введено до складу міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із збереженням статусу юридичної особи та перейменуванням, тобто, фактично відбулося перейменування цього органу без зміни коду ЄДРПОУ.
При прийнятті рішення про поновлення позивача саме на цій посаді суд першої інстанції враховував, що позивач вже безпідставно звільнявся з посади начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, був поновлений Верховним Судом на цій посаді, однак не приступивши до обов`язків на цій посаді позивач повторно звільнений вже з інших підстав і знов в порушення вимог законодавства. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що фактично відбулося перейменування Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі без зміни його коду ЄДРПОУ, наразі такого органу, як Другий Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, не існує.
Таким чином, належним захистом прав позивача буде його поновлення саме на посаді начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату компенсації за невикористану відпустку за період з 26 листопада 2018 року по 26 листопада 2019 року та за період з 27 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року, а також за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2019 року та 2020 року, вони також підлягають задоволенню судом, оскільки такі виплати передбачені Законом України "Про відпустки" та КЗпП України.
Колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 19, 43 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ч.2 ст. 40, п.10 ст. 42, ч.3 ст. 49-2, ст. 235 КЗпП України, ч.1 ст. 104 ЦК України, ч.ч.1, 3 ст. 5, п.1-1 ч.1, ч.3 ст. 87 Закону України "Про державну службу".
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пунктом 4 ч.1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст.ст. 87, 87-1 цього Закону).
Відповідно до положень п.1-1 ч.1, ч.3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.п.1 та 1-1 ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Колегія суддів зазначає, що при розгляді спору про звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією установи (державного органу) необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація установи, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09 жовтня 2019 року ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1, в тому числі, ГУТЮ в Одеській області та утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, в тому числі, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
При цьому, територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з п.1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.
Крім того, міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з п.2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з п.1.
Наказом Міністерства юстиції України №3173/5 від 16 жовтня 2019 року ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), тобто, ГТУЮ в Одеській області та утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), тобто, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Наказом Міністерства юстиції України №3193/к від 01 листопада 2019 року затверджено структури міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції, в тому числі, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
На підставі наказу Міністерства юстиції України №4053/5 від 17 грудня 2019 року "Про відділи державної виконавчої служби" виведені районні, районні у містах, міські, міськрайонні міжрайонні відділи державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції зі складу цих управлінь та введено їх до складу міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції, із збереженням статусу юридичних осіб та перейменуванням, в тому числі, Другий Київський відділ Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області виведено зі складу головного управління та введено Другий Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Крім того, наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року №4365/5, в тому числі, повноваження та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах ГТУЮ в Одеській області припинені з 28 грудня 2019 року.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ГТУЮ в Одеській області перебуває в стані припинення, при цьому до реєстру внесені дані про реєстрацію Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 29 жовтня 2019 року.
Крім того, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться дані про Другий Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), тобто, фактично здійснено перейменування юридичної особи з Другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області.
Враховуючи наведене, ГТУЮ в Одеській області ліквідувалось з одночасним утворенням правонаступника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" 
Відповідно до положень ч.1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.
Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).
Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у постановах від 04 березня 2014 року №21-8а14, від 27 травня 2014 року №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року №21-484а14, від 19 січня 2016 року №21-2225а15 та була підтримана Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2018 року по справі №816/979/17, від 20 червня 2018 року по справі №П/811/3349/15.
Таким чином, у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції про працевлаштування згідно ст. 49-2 КЗпП) працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію), оскільки, як зазначено Верховним Судом України, роботодавцем у такому випадку є держава, а не окрема установа, що діє від імені держави.
Власник або уповноважений ним орган вважаються такими, що належно виконали вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонували йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду або роботу за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17 та підтримані Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17.
Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги ГТУЮ в Одеській області, щодо відсутності у відповідача обов`язку переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи та, зокрема, визнається ГТУЮ в Одеській області, позивачу не було запропоновано вакантні посади у новоствореному Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Також, при звільненні позивача з посади ГТУЮ в Одеській області не було враховано переважне право на залишення на роботі, передбачене п.10 ст. 42 КЗпП України.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем порушено порядок звільнення позивача внаслідок чого наказ ГТУЮ в Одеській області №16-к від 16 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади є протиправним та підлягає скасуванню.
Статтею 235 КЗпП визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поновлення позивача на посаді і в установі, з якої її було звільнено.
Стосовно доводів апелянта про відсутність підстав для зобов`язання ГТУЮ в Одеській області компенсації за невикористану відпустку за період з 26 листопада 2018 року по 26 листопада 2019 року та за період з 27 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року, а також за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2019 року та 2020 рік, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 82 КЗпП України, ст. 9 України "Про відпустки" до стажу роботи, що надає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) і заробітна плата повністю або частково (у т.ч. час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).
Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Верховного Суду України від 26 листопада 2019 року (якою скасовано наказ ГТУЮ в Одеській області №1759-к від 24 листопада 2017 року про звільнення позивача), наказом ГТУЮ в Одеській області №11-к від 16 вересня 2020 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області.
Разом з тим, 17 вересня 2020 року позивача було ознайомлено з листом - попередження про звільнення із займаної посади, на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ в Одеській області.
Таким чином, після поновлення позивача на посаді начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області, фактично до виконання своїх обов`язків він не приступив.
Та, в подальшому, був звільнений на підставі наказу відповідача №16-к від 16 жовтня 2020 року.
Враховуючи наведені обставини, в даних спірних правовідносинах питання про поновлення на роботі позивача розглядалося більше одного року, не з його вини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання ГТУЮ в Одеській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за період з 26 листопада 2018 року по 26 листопада 2019 року та за період з 27 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року, а також за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2019 року та 2020 рік.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, та є тотожними відзиву на адміністративний позов, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.
Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 липня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.