ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24562/20                                                        Суддя (судді) першої інстанції: Погрібніченко І.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 02.01.2020 № 262140002606 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ з 19.12.2019 в розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку; розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначити за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією; із застосуванням коефіцієнта загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього, та виплачувати пенсію довічно без обмеження граничного розміру.
Позов обґрунтовано тим, що він 19 грудня 2019 року звернувся до Головного управління ПФУ у м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», проте відповідач, посилаючись на статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (відсутність 24 років вислуги) відмовив у призначенні такої пенсії.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимог задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що обсяг досягнутих соціальних гарантій працівників прокуратури не може бути звужено шляхом прийняття внесення змін до законодавства.
На думку апелянта, Законом України від 02.03.2015 №213-VIII значно звужено його соціальні гарантії та протиправно збільшено страховий стаж і зменшено відсоток пенсії від розміру заробітної плати. 
Оскільки позивачем протягом 19 років сплачувався єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у збільшеному розмірі, тому він має право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ з 19.12.2019 в розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 2019 року позивач звернувся до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», додавши до неї копії: диплому (свідоцтва, атестат) про навчання; довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; довідки про джерела доходів з 01.07.2000 року; довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру; довідки про місце проживання (реєстрації) особи; паспорту; трудової книжки.
У свою чергу, Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві рішенням від 02.01.2020 № 262140002606 відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та зазначило, що пенсійне забезпечення працівників прокуратури регулюється нормами статті 86 вказаного Закону, відповідно до якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 24 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років, у разі звернення за призначенням пенсії.
Одночасно, вказаним рішенням позивача повідомлено, що відповідно до наданих документів стаж роботи позивача на посадах прокурорів складає 19 років 3 місяці 18 днів, при цьому стаж за вислугу років - 21 рік 8 місяців 18 днів.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, тому у спірних правовідносинах Пенсійний фонд України не порушив права позивача на пенсію, відтак підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01.10.2011 (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Отже, у прокурорів, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.
Втім, з матеріалів справи вбачається, що позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).
При цьому, слід відмітити, що з 15 липня 2015 року стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (надалі Закон № 1697-VII).
Оскільки позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві з заявою про призначення пенсії 19 грудня 2019 року, відтак спірні правовідносини підлягають вирішенню саме за нормами Закону № 1697-VII, а положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ втратили свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
Згідно із статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
Отже, станом на дату звернення позивача до відповідача необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 24 роки 6 місяців; б) стаж на посадах прокурорів - 14 років 6 місяців.
У той же час, з матеріалів справи вбачається, що стаж вислуги років ОСОБА_1  станом на час звернення до пенсійного фонду становить 21 рік 8 місяців 18 днів, у тому числі стаж на посадах прокурорів - 19 років 3 місяці 18 днів, тобто є меншим від стажу, визначеного частиною першою ст. 86 Закону № 1697-VII.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про те, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 14.11.2019 у справі № 309/4451/16-а та від 30.10.2019 у справі № 466/9965/16-а, від 04.03.2020 у справі №265/6322/16-а, які у силу вимог частини п`ятої ст. 242 КАС України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Таким чином, оскільки позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
Так, у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26 червня 2014 року, п. 35) Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.
Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань», які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу, тобто відповідати правовим висновкам, викладених у даному рішенні ЄСПЛ.
Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі №752/2806/17, від 30 серпня 2018 року у справі № 212/7438/16-а, від 31 жовтня 2018 року у справі № 638/1952/17, від 04 грудня 2019 року у справі №747/559/17. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону №1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач ще не набув права на призначення пенсії за вислугу років, тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук