Постанова 
Іменем України
 
29 червня 2021 року      
 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/7069/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
            
на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
 
від 05 лютого 2021 року
 
в складі судді Ярмола О.Я.
 
у цивільній справі №357/8500/20 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
про виселення,
 
                                           В С Т А Н О В И В:
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він на прилюдних торгах придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Проте, відповідачі добровільно не звільняють дану квартиру.
Посилаючись на викладене, позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні приватною власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із спірної квартири. Як на правову підставу своїх вимог посилався на положення ст. 391 ЦК України та ст. 109 ЖК України.
Відповідачі позов не визнали та подали відзив. В обґрунтування своїх заперечень проти позову вказували, що спірну квартиру, яку передано в іпотеку, придбано не за рахунок кредитних коштів, а тому їх не може бути виселено з квартири без надання іншого жилого приміщення. При цьому, в рішенні суду повинна бути зазначена адреса іншого  постійного жилого приміщення.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд проігнорував той факт, що ОСОБА_2 забезпечена житлом, та не взяв до уваги, що правочин про відчуження відповідачкою ОСОБА_3 іншого жилого приміщення містить ознаки фіктивності, а відтак і не вказує на відсутність у відповідачів іншого житла.
Вважав, що при встановленні судом обставин забезпечення відповідачів житлом, посилання суду на необхідність порушення прав нового власника, виходячи із справедливості балансу інтересів сторін, є грубим порушенням принципу справедливості, правової визначеності та гарантій непорушності права власності. 
За наведених обставин просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
28 квітня 2021 року, тобто у строк, визначений судом, відповідачі подали до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
16 червня 2021 року відповідачі подали письмові пояснення, в яких окрім доводів вказаних у відзиві на апеляційну скаргу, зазначили, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №357/13387/19 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на спірну квартиру АДРЕСА_2 , та до реалізації на прилюдних торгах належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..
 
Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Пояснив суду, що на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2021 ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
 
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Також, ОСОБА_3 повідомила суду, що              ОСОБА_2 проживає закордоном, там народила дитину, і вона обізнана про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 .
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між ПАТ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Укрсоцбанк", та  ОСОБА_3 12 жовтня 2011 року було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №385022090NONREVOLVI, за яким останній надано кредит в сумі 450 000,00 грн.
В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 12 жовтня 2011 року укладено іпотечний договір № 385022090NONREVOLVI-ZAST2, за яким в іпотеку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
З матеріалів справи вбачається, що в 2016 році, ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на існування заборгованості за кредитним договором, звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.  За розрахунками ПАТ «Укрсоцбанк», у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, станом на 22.12.2015 заборгованість складала: 304 638 грн. 89 коп., а саме: сума заборгованості за кредитом  116 483 грн. 05 коп.; сума заборгованості за відсотками 97 654 грн. 36 коп.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 27 607 грн. 97 коп.; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 12 431 грн. 37 коп.; розмір інфляційних витрат за кредитом 33 842 грн. 64 коп.; розмір інфляційних витрат за відсотками 16 619 грн. 50 коп.
Рішенням Білоцерківський міськрайонний суд Київської області від  11 жовтня 2016 року у справі №357/7309/16-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Деруном А.А. та внесеним в реєстр за №3520, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 70.7 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної власності, на користь ПАТ «Укрсоцбанк» для задоволення його вимог за кредитним договором        № 385022090NONREVOLV1 від 12.10.2011 року у сумі 304 638 грн. 89 коп., шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Згідно цього рішення суду Кредитор отримав виконавчий лист в січні 2017 року, але ним не скористався.
У вересні 2019 року Кредитор повторно звернувся з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки  до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Вегери Л.О. та отримав виконавчий напис нотаріуса №1820 від 18.09.2019 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (справа №357/13387/19).
Ухвалами Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2019 та від 18.12.2019 вжито заходи по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_1 .
У справі, що переглядається позивач придбав  вищезазначену квартиру на прилюдних торгах 27.12.2019.
Так, відповідно до протоколу про проведення електронних торгів від 27.12.2019 №456854 ДП "Сетам" Міністерства юстиції України проведено електронні торги з реалізації предмета іпотеки.
12 червня 2020 року Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області видала ОСОБА_1 свідоцтво про придбання майна (квартира АДРЕСА_3 ), з електронних торгів. 
18.06.2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знято з реєстраційного обліку (а.с. 28 29).  У спірній квартирі проживає ОСОБА_3 . 
Також установлено, що квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбано не за рахунок кредиту (позики) банку, набута у власність на підставі Договору дарування квартири від 26 жовтня 2000 року (а.с. 59). Тобто, спірна квартира свого часу була набута у власність не за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Вегери Л.О. від 18.09.2019.
У справі, що переглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселитися з нього.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався тим, що до спірних правовідносин про усунення перешкод у користуванні майном підлягають застосуванню вимоги статті 391 ЦК України, оскільки між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у відповідачів у користуванні не на підставі укладеного з позивачем договору. У зв`язку з відчуженням спірної квартири право власності відповідачів припинилося.
Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого жилого приміщення. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 у справі №753/12729/15-ц, щодо виселення колишніх власників, у зв`язку з невиконанням ними кредитних зобов`язань, висловила правову позицію, згідно якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішення суду.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, врахувавши вищевказану правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у спорах щодо виселення колишніх власників з іпотечного майна, та встановивши, що квартира з якої позивач просить виселити відповідачів придбана не за рахунок кредиту отриманого у ПАТ "Укрсоцбанк", повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
До того ж, суд першої інстанції правильно зазначив в мотивувальній частині рішення, що внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. 
Поряд з цим, суд правильно зазначив, що відмова в задоволенні даного позову не порушує право позивача на мирне володіння майном, а саме придбану ним на електронних торгах квартиру АДРЕСА_1 .
Однак, судом враховано, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем і саме державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній власника разом із членами сім'ї. В свою чергу, банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги ч. 2  ст. 109 ЖК Української РСР, яка містить заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. 
Тобто, новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення з позовом про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.
При цьому, як вірно вказує суд, такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Оскільки позивач просить виселити відповідачів, зокрема відповідача ОСОБА_3 із квартири, яка придбана не за рахунок кредиту у ПАТ "Укрсоцбанк", повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної що відповідач ОСОБА_3 , яка не має іншого житла, може проживати у житловому приміщенні, належному ОСОБА_2 , оскільки між ними існують сімейні зв`язки.  
Щодо доводів апеляційної скарги про фіктивність правочинів, на підставі яких                   ОСОБА_3 відчужила своїй доньці ОСОБА_2 нерухоме майно, у зв`язку з існуванням спорів по іпотечному кредиту, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, обґрунтовуючи такі доводи               ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 в суді першої інстанції не заперечувала того факту, що відчуження об`єктів нерухомості шляхом дарування здійснила у зв`язку з існуванням спорів по іпотечному кредиту. На думку позивача, такі правочини не мають на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину, та спрямовані на приховання майна задля уникнення виконання зобов'язання за кредитним договором. Позивач додав, що така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц.
Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 відчужила належне їй нерухоме майно на користь ОСОБА_2 ще до проведення електронних торгів, за результатами проведення яких позивач набув у власність спірну квартиру, а саме 16.08.2019, тоді як електронні торги проведено 27.12.2019.
До того ж, посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц судова колегія вважає недоречним, оскільки правовідносини у справі, яка переглядалася касаційним судом, та у даній справі не є тотожними.
Так, у справі, яка переглядалася касаційним судом, правовідносини виникли між банком (кредитодавцем) та позичальником про визнання недійсним договору дарування і скасування державної реєстрації права власності на майно. В той же час, у справі, яка переглядається, спір виник між новим неволодіючим власником та колишнім власником про виселення з квартири. 
Доводи апеляційної скарги щодо наявності в матеріалах справи доказів про забезпечення відповідача ОСОБА_2 іншим житлом, що на думку позивача є підставою для виселення останньої, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , так як проживає закордоном, де в неї народилася дитина. Дані обставини підтвердила ОСОБА_3 в судовому засіданні та не заперечувалися позивачем.
Оскільки ОСОБА_2 знято з реєстрації, остання в спірному житловому приміщенні не проживає, позивачем не доведено, що остання чинить перешкоди новому власнику у користуванні спірним майном, тому підстави для виселення ОСОБА_2 відсутні. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд зробив правильний висновок щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. А доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують, на правильність ухваленого рішення не впливають, а тому не можуть бути підставою для його скасування.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,
 
                                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року
- залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.
 
Головуючий                                                                                                    О.Ф. Мазурик
Судді                                                                                                                 О.В. Желепа
                                                                                                                            В.А. Кравець