ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" серпня 2021 р.                                                                     Справа №926/14/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                                Кордюк Г.Т.
суддів                                                                                                    Кравчук Н.М.
                                                                                                    Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання                        Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , б/н  від 27.04.2021 (вх. №01-05/1563/21 від 30.04.2021),
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 (повне рішення складено 12.04.2021)
у справі №926/14/20 (суддя Байталюк В.Д.)
за позовом: керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернівецької обласної державної адміністрації
до відповідача: ОСОБА_1 
за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:
1)   Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області;
2)    ОСОБА_2 
про повернення земельної ділянки водного фонду

За участю представників від:
прокурор: Винницька Л.М.;
позивача: не з`явилися;
відповідача: Биндю В.І.- адвокат;
третьої особи-1: не з`явилися;
третьої особи-2: не з`явилися;

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року  керівник Кіцманської місцевої прокуратури ( далі – Прокурор)  звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом в інтересах держави в особі Чернівецької обласної державної адміністрації  ( далі – Чернівецька ОДА, позивач ) до ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 , відповідач) про зобов`язання відповідача повернути державі в особі позивача земельну ділянку водного фонду за кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, загальною площею 54,6533 га (під водою 35,4319 га, сінокоси 12,0844 га та інші землі 7,137 га), яка розташована в адміністративних межах Южинецької сільської ради по акту приймання-передачі у стані придатному для подальшого використання.
Позов мотивований тим, що 14.03.2006 між Кіцманською РДА та ПП Візнюком М. В. було укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду загальною площею 54,6533 га (під водою 35,4319 га, сінокоси 12,0844 га та інші землі 7,137 га), яка знаходиться на території Южинецької сільської ради, Кіцманського району, Чернівецької області терміном на 10 років, а також підписано акт прийому передачі зазначеної земельної ділянки. В 2016 році дія договору припинена у зв`язку із закінченням строку на який його було укладено, однак земельна ділянка відповідачем за актом прийому передачі не повернута.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 03.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі Кіцманську районну державну адміністрацію ( далі – Кіцманська РДА) третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 31.01.2020 залучено до участі у справі ОСОБА_2 ( далі – ОСОБА_2 ) третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20 позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 протягом 30-ти календарних днів з дня набрання даним судовим рішенням законної сили повернути державі в особі Чернівецької ОДА земельну ділянку водного фонду за кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, загальною площею 54,6533 га (під водою 35,4319 га, сінокоси 12,0844 га та інші землі 7,137 га), яка розташована в адміністративних межах Южинецької сільської ради по акту приймання-передачі у стані придатному для подальшого використання. Присуджено до стягнення з відповідача на користь  прокуратури Чернівецької області судовий збір у розмірі      1921 грн.
Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки договір оренди землі від 14.03.2006 припинив свою дію 16.03.2016 у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, у відповідача відсутні правові підстави для користування спірною земельною ділянкою і він згідно зі ст. 34 ЗУ «Про оренду землі», п. 20 договору зобов`язаний повернути позивачу спірну земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренд, а тому позовні вимоги Прокурора підлягають задоволенню.  
При цьому, судом відхилено покликання відповідача на пропуск строку позовної давності з огляду на те, що позивачу стало відомо про незаконне користування спірною земельною ділянкою відповідачем 04.04.2017, а позовна заява надіслана до суду прокурором 27.12.2019, тобто в межах строку позовної давності.
Окрім того, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність правових підстав для звернення Прокурора з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Чернівецької ОДА та про дотримання процедури такого звернення.
Не погодившись з вказаним рішенням  суду першої інстанції, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що:
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав та повноважень у Прокурора для представництва інтересів Чернівецької ОДА у даній справі, оскільки прокурором не наведено причин, які перешкоджають захисту інтересів держави  безпосередньо Чернівецькою ОДА. Окрім того, орендар повинен повернути земельну ділянку саме орендодавцеві, а Чернівецька ОДА не є стороною договору оренди земельної ділянки від 14.03.2006;
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення дії договору оренди земельної ділянки від 14.03.2006, оскільки  після 16.03.2016 відповідач продовжує користуватись земельною ділянкою, протягом місяця після закінчення строку договору оренди від Чернівецької ОДА листа-повідомлення про заперечення в поновленні договору оренди не надходило, отже відповідно до ч.6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах;
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності;
-  суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін та право на справедливий судовий захист, оскільки 29.03.2021 прийняв рішення у справі за відсутності відповідача та його представника, незважаючи на наявність обгрунтованого клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.
22.06.2021 до суду від Чернівецької ОДА надійшов  відзив на апеляційну скаргу,  в якому позивач просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20  залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу – без задоволення. Окрім того, позивач просить розглянути справу за відсутності його представника.
Зокрема, позивач зазначає, що:          
- у Прокурора були підстави для представництва інтересів Чернівецької ОДА у даній справі, оскільки Чернівецька ОДА листом від 30.05.2016 повідомила Прокурора про відсутність бюджетних асигнувань на сплату судового збору для звернення до суду та повернення даної земельної ділянки;
- відповідачем не було використано право на поновлення договору оренди земельної ділянки,  а тому дія договору була припинена після закінчення строку договору;
- суд першої інстанції дійшов вірного висновку про звернення Прокурора з позовом у даній справі в межах строків позовної давності, оскільки Чернівецькій ОДА стало відомо про незаконне користування спірною земельною ділянкою 04.04.2017 з листа Кіцманської РДА;
- суд першої інстанції не порушив право відповідача на судовий захист, оскільки такий був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак не з`явився у жодне судове засідання.
25.06.2021 до суду від Прокурора надійшов  відзив на апеляційну скаргу,  в якому останній просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20  залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Зокрема, Прокурор зазначає, що:
- Прокурором  обгрунтовано наявність правових підстав для звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Чернівецької ОДА та дотримано процедури такого звернення, оскільки Прокурор неодноразово повідомляв позивача про порушення земельного законодавства та необхідінсть вжиття заходів у судовому порядку, а позивач обмежився лише формальною перепискою та не вживав жодних заходів для усунення порушень шляхом звернення до суду;
- твердження  апелянта про те, що Черніввецька ОДА є неналежним позивачем не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ЗУ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності” від 06.09.2012, з 01.01.2013 розмежовано землі державної та комунальної власності. Відповідно до ч. 5 ст. 122 ЗК України розпорядником земель водного фонду державної власності за межами населеного пункту є обласні державні адміністрації. Вказане також підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про спірну земельну ділянку;
-  покликання апелянта на продовження дії договору оренди земельної ділянки після закінчення його строку дії є безпідставним, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021, у справі №926/574/20 у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі відмовлено;
- суд першої інстанції дійшов вірного висновку про звернення Прокурора з позовом у даній справі в межах строків позовної давності, оскільки Чернівецькій ОДА стало відомо про незаконне користування спірною земельною ділянкою 04.04.2017;
- суд першої інстанції не порушив принципу рівності сторін, оскільки відповідач  був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак не з`явився у жодне судове засідання.
Треті особи письмових пояснення щодо апеляційної скарги не подали.
Автоматизованою системою документообігу суду справу №926/14/20 розподілено до розгляду судді – доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів – Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20 залишено без руху
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 19.07.2021.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 02.08.2021.
В судове засідання прибули прокурор та представник відповідача.
Позивач та треті особи участі уповноважених представників в судовому засіданні повторно не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про розгляд даної справи судом апеляційної інстанції, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.
02.08.2021 до суду від позивача поступило клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.
Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.
Зважаючи на наведене та те, що явка учасників справи судом не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача та третіх осіб.
Представником відповідача 02.08.2021 подано суду письмові пояснення, в яких зазначено, що суд першої інстанції не з`ясував реального розміру орендованої земельної ділянки, не надав належної оцінки факту відсутності в матеріалах справи доказів використання на даний час відповідачем орендованої земельної ділянки. До вказаних пояснень додано нові докази, які на переконання представника відповідача, підтверджують, що спірна земельна ділянка фактично знаходиться в розпорядженні позивача.
Прокурором в судовому засіданні заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання можливості подати докази на спростування позиції відповідача.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч.1 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
Відповідно до ч.1 ст.263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З врахуванням вимог  ст.256 ГПК України строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у даній справі, повний текст якого складено 12.04.2021,  закінчився 05.05.2021.
З огляду на наведене, подані відповідачем письмові пояснення, які за своїм змістом є зміною доводів апеляційної скарги, судом залишаються без розгляду.
Зважаючи на наведені обставини, положення ст. 269 ГПК України та встановлений ст. 273 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора про відкладення розгляду справи.
Представник відповідача в судовому засіданні просив рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Прокурор в судовому засіданні просив рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши прокурора та представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:
Як вбачається з матеріалів справи, 14.03.2006 між Кіцманською РДА (орендодавець) та ПП Візнюк М.В. (орендар) було укладено договір оренди землі, який зареєстровано у Чернівецькій регіональній філії ДП “Центр ДЗК”, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16 березня 2006р. за № 040681500001.
Відповідно до п. 1 договору орендодавець на виконання розпорядження голови райдержадміністрації від 09.12.2005 № 711 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду для риборозведення та сінокосіння, яка знаходиться на території Южинецької сільської ради (за межами населення пункту) Кіцманського району Чернівецької області.
В оренду передається земельна ділянка водного фонду загальною площею 54,6533 га, у тому числі під водою 35,4319 га, сінокоси 12,0844 га, інші землі – 7,137 га ( п.2 договору).
Земельна ділянка передається в оренду для риборозведення та сінокосіння.  Цільове призначення земельних ділянок для іншого сільськогосподарського призначення. (пункт 13 договору).
Відповідно до п.7 договору його укладено терміном на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Відповідно до п.п.19,20 договору передача земельної ділянки орендарю здійснюється за актом прийому-передачі земельної ділянки в день підписання договору. Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.
Земельна ділянка передана відповідачу 14.03.2006, що підтверджується актом прийому передачі земельної ділянки в с. Южинець Кіцманського району від 14.03.2006.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі № 926/574/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021, в позові ФОП Візнюка М.В. до Чернівецької ОДА про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі, відмовлено.
Оскільки відповідач після закінчення строку дії договору оренди земельну ділянку за актом приймання-передачі не повернув, Прокурор звернувся до суду в інтересах Чернівецької ОДА з позовом у даній справі.
Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:
За змістом  ст.792 ЦК  України   за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.
Стаття 1 Закону України “Про оренду землі” (далі – Закон) визначає, що оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 2 Закону відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону).
Згідно частини першої статті 34 Закону у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Відповідно до п.п.19,20 договору передача земельної ділянки орендарю здійснюється за актом прийому-передачі земельної ділянки в день підписання договору. Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.
Відповідно до статті 31 Закону договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.
Відповідно до п.7 договору його укладено терміном на 10 років.
Відповідно до ст.18 Закону ( в редакції, чинній на момент укладення договору) договір оренди  землі  набирає  чинності після його державної реєстрації.
Відповідно до ст.20 Закону ( в редакції, чинній на момент укладення договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація  договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.
Отже, права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статями  18,  20 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Враховуючи наведене, договір оренди землі від 14.03.2006  набрав чинності з дати  його державної реєстрації (16.03.2006) та діяв протягом 10 років, тобто до 16.03.2016.
Щодо покликання відповідача на те, що  після 16.03.2016 відповідач продовжує користуватись земельною ділянкою, протягом місяця після закінчення строку договору оренди від Чернівецької ОДА листа-повідомлення про заперечення в поновленні договору оренди не надходило, отже відповідно до ч.6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, суд апеляційної інстанції зазначає наступне:
Статтею 33 Закону   регламентовані порядок та підстави поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини перша - п`ята цієї статті), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина шоста цієї статті).
Відповідно до ч. 6  ст.33 Закону  у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим  на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Водночас, за змістом ч.ч. 8, 9 ст. 33 Закону додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку, а відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.
В матеріалах справи відсутні докази укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, Візнюк М.В. звертався до суду з позовом до Чернівецької ОДА про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі, мотивуючи такий положеннями ч.6 ст. 33 Закону.
Однак, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №926/574/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021, у вказаному позові  відмовлено.
Відтак, договір оренди землі припинився 16.03.2016 і  відповідач згідно з п. 20 договору зобов`язаний був повернути позивачу спірну земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.
Відповідачем не подано суду жодних доказів, які б свідчили про виконання ним вказаного обов`язку та повернення земельної ділянки орендодавцеві, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про  наявність підстав для задоволення позову.
Покликання відповідача на те, що від повинен повернути земельну ділянку саме орендодавцеві, а Чернівецька ОДА не є стороною договору оренди земельної ділянки від 14.03.2006, судом апеляційної інстанції відхиляється з огляду на наступне:
Орендодавцем за договором оренди землі від 14.03.2006 станом на дату його укладення була Кіцманська РДА, що узгоджувалось з пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції, чинній на дату укладення договору.
В подальшому Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності” від 06.09.2012, з 01.01.2013 розмежовано землі державної та комунальної власності.
Відповідно до ч.5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Отже, повноваження щодо передачі у власність або в користування земельної ділянки, що визначена у договорі оренди землі від 14.03.2006, станом на момент звернення з позовом у даній справі віднесені до повноважень Чернівецької ОДА, яка є позивачем у даній справі.
Окрім того, як вбачається з наявного  в матеріалах справи  витягу з Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка перебуває у державній власності в особі Чернівецької ОДА.
Щодо покликання відповідача на пропуск строку позовної давності, суд зазначає наступне:
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
Згідно висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц, і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. 
Отже, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави  з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли  про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах   Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2017 до Чернівецької ОДА надійшов лист від Кіцманської РДА від 04.07.2017 № 01-29/4-178, про включення земельної ділянки водного фонду загальною площею 54,6531 га, кадастровий номер 7322589700:02:002:0232, яка розташована за межами населеного пункту села Южинець, Кіцманського району, Чернівецької області до переліку земельних ділянок водного фонду разом із водним об`єктом для продажу права оренди на земельних торгах. У вказаному листі Кіцманська РДА зазначила, що 30 березня 2016 року відповідачу направлено заперечення щодо поновлення з ним договору оренди землі у зв`язку із невиконанням останнім умов договору та закінченням строку його дії 16.03.2016.
Отже, позивачу 04.04.2017 стало відомо про незаконне користування спірною земельною ділянкою відповідачем. Відповідачем не подано суду жодного доказу, який би свідчив про те, що позивач довідався про порушення свого права або про особу, яка його порушила до вказаної дати.
Зважаючи на те, що Прокурор звернувся з позовом у даній справі в інтересах Чернівецької ОДА 27.12.2019, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності у даному випадку не пропущено.
Щодо покликання апелянта на відсутність  у Прокурора підстав  для представництва інтересів Чернівецької ОДА у даній справі, колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади  Конституції  та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.09.2016, до  Конституції України  внесені зміни, а саме  Конституцію  доповнено статтею 131-1, п. 3 ч. 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з ч. 3, 5 ст.  53 ГПК України  у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Частиною 4  ст. 53 ГПК України  встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано і у  ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015.
Відповідно до   статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). 
Отже прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
В обґрунтування звернення до суду з позовом у даній справі Прокурором зазначено необхідність захисту інтересів держави у зв`язку з нездійсненням відповідних повноважень компетентним органом -  Чернівецькою ОДА.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому  статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.  Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого  статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
встановлюючи підстави представництва прокурора, суд повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання ним обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази, щодо обставин які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.
Зокрема, такі документи (незалежно від їх назви) можуть бути спрямовані на:
- отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу четвертого частини четвертої  статті 23 Закону України "Про прокуратуру";
- інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про таке порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;
- отримання від відповідного органу інформації (матеріалів та копій) необхідних для здійснення представництва в суді.
При цьому, якщо в процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямовано на отримання документів та/або інформації щодо можливого порушення і пов`язано саме зі з`ясуванням факту наявності або відсутності порушення, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про    виявлені прокурором порушення та надання відповідному органу можливості відреагувати протягом розумного строку на повідомлення при поданні відповідного позову прокурором, що відповідає змісту приписів  статті 23 Закону України "Про прокуратуру", усталеній практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.
Водночас, якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої  статті 23 Закону України "Про прокуратуру". У такому разі (за умови наявної відповіді уповноваженого органу) дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковою, оскільки дозволяє зробити висновок про нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом. Вказано позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №926/14/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зроблено висновок про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку  після того, як цьому органу стало відомо  або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 20.01.2021 у справі №927/468/20 та від 11.03.2021 у справі №910/3158/19, часовий проміжок, який минув між повідомленням позивача та поданням позову у справі, не завжди є вирішальним у питанні дотримання прокурором приписів  статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Критерій "розумності", який наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально. До таких чинників відносить, зокрема, але не виключно,  обізнаність позивача про наявність правопорушення та вжиті ним заходи з моменту такої обізнаності спрямовані на захист інтересів держави.
Як вбачається з матеріалів справи, Прокурор неодноразово повідомляв позивача про виявлені порушення земельного законодавства та просив надати інформацію щодо наміру реалізації заходів спрямованих на повернення вказаної земельної ділянки, зокрема листами від 06.05.2019 №94/1-1263вих19, від 04.11.2019 № 94-6195вих-19 та від 26.11.2019 № 94-5508вих-19.
Листом від 30.05.2019 №01.46-48/2087-1 Чернівецька ОДА повідомила Прокурора про відсутність можливості звернутись до суду з огляду на відсутність бюджетних асигнувань на сплату судового збору.
Лист Чернівецької ОДА  від 25.11 2019 №01.46-48/69544 також свідчить про те, що позивач знав про порушення інтересів держави, однак не звертався та не мав наміру  звертатись до суду за захистом, що було розцінено Прокурором  як  бездіяльність.
Відтак, 21.12.2019 Прокурор  звернувся до  Чернівецької ОДА в порядку ч.4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» з повідомленням  про представництво інтересів держави в суді, а  27.12.2019 звернувся до суду з позовом у даній справі.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції  як про наявність правових підстав для звернення Прокурора з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Чернівецької ОДА, так і про дотримання процедури такого звернення.
Щодо покликання апелянта на те, що суд першої інстанції  прийняв рішення у справі за відсутності відповідача та його представника, незважаючи на наявність обгрунтованого клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.
Під час підготовки справи до розгляду суд має вжити належних заходів щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи та до початку її розгляду по суті, з`ясувати явку учасників справи у судове засідання та вирішити питання про можливість розгляду справи у разі неявки того чи іншого учасника справи, виходячи з визначеного у пункті 4 частини 5      статті 13 ГПК України      обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, у тому числі права на участь у судових засіданнях, надання суду пояснень, наведення своїх доводів і міркувань щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також заперечень проти заяв, клопотань, доводів та міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини 1      статті 42 ГПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом першої інстанції. Суд неодноразово відкладав розгляд справи, однак відповідач  забезпечив участь уповноваженого представника лише в судовому засіданні 20.02.2020. Натомість в судових засіданнях 17.03.2020, 27.01.2021, 10.02.2021, 24.02.2021, 15.03.2021 та 29.03.2021 відповідач участі уповноваженого представника не забезпечив та не прибув в такі особисто.
Відтак, відхиливши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та розглянувши справу в судовому засіданні 29.03.2021 за відсутності представника відповідача, суд першої інстанції не порушив норм процесуального права та права відповідача на судовий захист.
При цьому суд враховує приписи    статті 129 Конституції України,    статті 2 ГПК України     за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням     статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Враховуючи все викладене вище в сукупності,  колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в оскаржуваному рішенні.
Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції  покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.
          Керуючись ст.ст.269,270,275,276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:
1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2021 у справі №926/14/20 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення.
2.  Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
3. Порядок та строк оскарження встановлені  ст. ст.288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                      Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                 Кравчук Н.М.

Суддя                                                                                          Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 05.08.2021