П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/1029/21	
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.                          
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення матеріальної допомоги, -

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до УМВС України в Херсонській області, в якому просив стягнути з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 1996р. в сумі 191,46грн,, за 1998р. в сумі 252,6грн., за 2002р. в сумі 771,25грн., за 2003р. в сумі 1 156,87грн., за 2004р. в сумі 1 510,5грн., за 2005р. в сумі 4 459,32грн., а загалом невиплачену матеріальну допомогу в сумі 8 242грн..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з грудня 2005р. він був звільнений з органів внутрішніх справ та призначено пенсію по інвалідності згідно ЗУ "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ".
8.01.2021р. ОСОБА_1 направив запит до Ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області про нарахування та сплату йому матеріальної допомоги за 1996-2005р..
Проте, листом УМВС України в Херсонській області за №10/М-4 від 12.02.2021р. надано відповідь про виплату матеріальної допомоги у 1997р., 1999р., 2000р. та 2001р., не повідомивши про виплату матеріальної допомоги за 1996р., 1998р., 2002р., 2003р., 2004р. та 2005р., що свідчить про не сплату матеріальної допомоги ОСОБА_1 за ці роки.
Не погоджуючись із такими діями УМВС, позивач звернувся в суд із відповідним позовом.
Посилаючись на вказані обставини просила позов задовольнити.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021р. адміністративний позов задоволено.
Стягнуто з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 1996р. в сумі 191,46грн,, за 1998р. в сумі 252,6грн., за 2002р. в сумі 771,25грн., за 2003р. в сумі 1 156,87грн., за 2004р. в сумі 1 510,5грн., за 2005р. в сумі 4 459,32грн., а загалом невиплачену матеріальну допомогу в сумі 8 242грн..
В апеляційній скарзі УМВС України в Херсонській області просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимогами чинного законодавства, які діяли на момент спірних правовідносин, виплата матеріальної допомоги особам рядового і начальницького складу здійснювалася у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, а тому позивач має право на отримання не виплаченої матеріальної допомоги.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що 9.12.2005р. ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ та призначено пенсію по інвалідності згідно ЗУ "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ" від 9.04.1992р. №2262-ХІІ.
У січні 2021р. ОСОБА_1 звернувся із запитом до Ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області, в якому просив повідомити про нарахування та сплату йому матеріальної допомоги за період 1996-2005рр..
У відповідь на вказане звернення, УМВС України в Херсонській області своїм листом за №10/М-4 від 12.02.2021р. повідомило про виплату матеріальної допомоги у 1997р., 1999р., 2000р. та 2001р..
Відповідно до довідок про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 від 11.02.2021р. №126, №128, №132-135 позивачу за 1996р., за 1998р., за 2002р., за 2003р., за 2004р., за 2005р. не нарахована та не виплачена матеріальна допомога, передбачена п.2 Указу Президента України від 4.10.1996р. №926/96 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ".
Позивач не погодився із такими діями УМВС, у зв`язку із чим звернувся в суд із відповідним позовом.
Перевіряючи правомірність та законність дій відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Що стосується посилань апелянта на пропуск ОСОБА_1 строків звернення до суду із даним позовом, то колегія суддів зазначає наступне. 
Приписами ч.1 ст.1 ЗУ "Про оплату праці" (надалі – Закон №108/95-ВР) визначено, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положеннями ч.2 Закону №108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 ЗУ "Про оплату праці" зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч.2 ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
З огляду на зазначене та з урахуванням висновків Конституційного Суду України у рішенні від 15.10.2013р. №8-рп/2013 колегія суддів зазначає, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Крім того, судова колегія погоджується із позицією суду першої інстанції про те, що поняття "грошове забезпечення", "матеріальна допомога" та "заробітна плата", які використані у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, у зв`язку із чим даний спір охоплюється застосованим у ч.2 ст.233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці".
Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що строк звернення до суду із даним позовом ОСОБА_1 не пропустив, оскільки він не обмежується будь-яким строком.
Що стосується вимог щодо не нарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги за спірні роки, то судова колегія виходить з наступного. 
Так, умови та порядок нарахування і виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у період з 1996р. по 2005р. визначені Указом Президента України від 14.10.1996р. №926/96 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ" (надалі – Указ №926/96).
Положеннями абз.5 ст.2 Указу №926/96 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що згідно довідок  від 11.02.2021р. №126, №128, №132-135 про розмір грошового забезпечення позивача за 1996р., за 1998р., за 2002р., за 2003р., за 2004р., за 2005р., матеріальна допомога, що передбачена Указом №926/96, у вказані роки ОСОБА_1 не нараховувалась та не сплачувалась, грошове забезпечення у передостанній місяць перед виплатою, а саме за листопад 1996р. становить 191,46грн., за листопад 1998р. становить 252,6грн., за листопад 2002р. становить 771,25грн., за листопад 2003р. становить 1 156,87грн., за листопад 2004р. становить 1 510,5грн., за листопад 2005р. становить 4 459,32грн..
З огляду на вказане колегія суддів зазначає, що виплата матеріальної допомоги працівникам органів внутрішніх справ була чітко встановлена нормами чинного на час спірних правовідносин законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області – залишити без задоволення.
          Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021р. – залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                                                                             
                       Судді:                                                                                  А.В. Крусян                                        

                                                                                                   О.В. Яковлєв