Ухвала
іменем України 
18 серпня 2021 року
м. Київ
Справа № 226/2201/19
Провадження № 51-3950 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 20 травня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
Вироком Димитровського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.  Димитров Донецької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років дев`ять місяців.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 у відшкодування моральної шкоди 90000 (дев`яносто тисяч) грн.
Цим же вироком вирішено долю речових доказів. 
УхвалоюДонецького апеляційного суду від 20 травня 2021 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_5 змінено в частині призначення покарання.
Вирішено вважати обвинуваченого ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 12 квітня 2019 року приблизно о 23.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на сходинках до входу у приміщення кафе «Манго», розташованого 
в м-ні «Східний», 4 в м. Мирноград Донецької області, у  ОСОБА_5 виник словесний конфлікт з ОСОБА_7 . В цей час до нього підійшов потерпілий ОСОБА_6 , який почав робити обвинуваченому зауваження, а також прохав припинити сварку з дівчиною. Обвинувачений сприйняв слова потерпілого як образу на свою адресу і між ними виникла сварка. Під час цих подій у обвинуваченого виник злочинний умисел, спрямований на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, після чого обвинувачений, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, безпосередньо реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, штовхнув його зі сходинок на землю, а після того, як потерпілий впав та перебував у положенні лежачі обличчям до низу, наніс йому декілька ударів (не менше двох) ногою, взутою у кросівок, в обличчя, після цього продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень, обвинувачений наніс потерпілому декілька ударів (не менше двох), ногою, взутою у кросівок, по тулубу з лівої сторони і один удар ногою, взутою у кросівок, по тулубу з правої сторони.
У результаті умисних дій обвинуваченого, які виразились у нанесенні потерпілому двох ударів в обличчя, а саме одного в праву параорбітальну область, не менше одного в ліву параорбітальну область, двох ударів в область лівого підребер`я, одного удару по правій поперековій області, потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, що спричинило втрату органу.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 вбачається, що він просить скасувати вищевказані судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Так, захисник вважає, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та норм матеріального права, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення, однобічність та неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та зібраними органом досудового розслідування доказам, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання. Суд першої інстанції невмотивовано відкинив та не перевірив версію події, викладену обвинуваченим ОСОБА_5 , а апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК України лише перерахував та процитував докази, якими суд першої інстанції мотивував своє рішення, не надавши вмотивованої відповіді на вимоги апеляційної скарги захисника. При призначенні покарання суди першої та апеляційної інстанції безпідставно не застосували до засудженого вимоги ст. 75 КК України, не врахували особу винного, який має молодий вік, характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, одружений, виховує малолітню дитину, раніше не судимий, позицію потерпілого, висловлену в судовому засіданні в апеляційному суді, який просив змінити міру покарання обвинуваченому на менш сувору.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового слідства і судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст.  23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.
Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого, який часткового визнав свою винуватість у інкримінованому злочині, а саме визнав те, що він наніс численні удари потерпілому (проте вважає, що від його ударів не могло настати тяжких наслідків), потерпілого ОСОБА_6 , який розказав про обставини вказаного кримінального правопорушення щодо нього, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були очевидцями конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, та показали про причини початку конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, його подальший розвиток, кількість та механізм нанесених обвинуваченим ударів потерпілому, причини припинення конфлікту, а саме поведінку обвинуваченого та потерпілого до, під час і після події, та що тілесні ушкодження потерпілому були нанесені тільки обвинуваченим, та показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; здобутих органом досудового розслідування доказів, даних протоколів слідчих дій, зокрема протоколів проведення слідчих експериментів, висновків судово-медичних експертиз,інших письмових доказів, наведених у вироку, які узгоджуються між собою та підтверджуються доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Крім того, при обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за його видом (категорією), яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, характер і суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим правопорушення, особу обвинуваченого, який фактично не визнав свою провину у спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, офіційно не працює, за місцем проживання негативно не характеризується, має на утриманні малолітню дитину, позиції потерпілого та його представника, які наполягали на суворій мірі покарання для обвинуваченого.
При цьому, згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 666 
від 12 липня 2019 року встановлено, що ОСОБА_17 у період скоєння інкримінованого діяння перебував у стані простого алкогольного сп`яніння (легкого ступеню), не перебував у тимчасово-хворобливому стані і за своїм психічним станом міг у повній мірі усвідомлювати свої дії і керувати ними; під дію статті 20 КК України (обмежена осудність) не підпадає, повністю усвідомлює свої дії і керує ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
За висновком уповноваженої особи Мирноградського МВ філії ДУ «Центр пробації» в Донецькій області у досудовій доповіді щодо ОСОБА_5 визначено середній рівень ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення і високий рівень небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Виправлення ОСОБА_5 без позбавлення волі може становити небезпеку для суспільства, у т.ч. окремих осіб. Виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень: мотивування до усвідомлення наслідків своїх дій. 
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд визнав відшкодування матеріальної шкоди потерпілому. Як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченому, на підставі ст. 67 КК України суд визнав скоєння ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до обвинуваченого ОСОБА_5 необхідно застосувати покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально в умовах ізоляції від суспільства.
Своєю чергою, доводи захисника ОСОБА_18 , який діяв в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповноти досудового слідства і судового розгляду, правильності оцінки судами доказів та призначеного ОСОБА_5 покарання, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні умисних тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, що спричинило втрату органу, ґрунтуються на зібраних у справі та перевірених судом доказах, є обґрунтованими та належним чином мотивованими.
При цьому з ухвали апеляційного суду вбачається, що колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги захисника, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими. 
Суд апеляційної інстанції на підставі аналізу показань обвинуваченого в суді, показань потерпілого, співставлення їх з іншими доказами по справі, а саме протоколами слідчих експериментів, показаннями численних свідків при проведенні слідчих експериментів з їх участю та показаннями в суді, показаннями інших свідків, висновками судово-медичних експертиз, дійшов висновку про недостовірність твердження обвинуваченого, що від його дій не могло настати тяжких наслідків у виді втрати органу у потерпілого.
Колегія суддів акцентувала на тому, що обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував в суді, що у нього стався конфлікт з потерпілим, в ході якого він штовхнув потерпілого зі сходинок, від яких потерпілий впав навколішки, після чого він підійшов до потерпілого та наніс йому кілька ударів взутою ногою в область обличчя та по тулубу, а після нанесення тілесних ушкоджень покинув місце події, при цьому подальша доля потерпілого була йому байдужа.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що твердження обвинуваченого про те, що з боку потерпілого існувала загроза його особистого побиття та він у такий спосіб захищався, спростовуються показаннями численних свідків та відеозаписом з місця події, відповідно до яких після того, як обвинувачений штовхнув потерпілого, той впав на землю, мав труднощі з тим, щоб підвестись, та не вчиняв жодних активних дій, які становили загрозу для обвинуваченого. Проте обвинувачений став наносити потерпілому численні удари взутими ногами по голові та тулубу потерпілого.
До того ж, після того, як обвинуваченим потерпілому була нанесена основна кількість ударів, і потерпілий не міг самостійно підвестися, обвинувачений не зупинився та наніс ще один удар потерпілому, не звертаючи уваги на намагання сторонніх осіб завадити цьому.
Також суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що під час досудового розслідування були встановлені усі свідки події, які були безпосередніми очевидцями події кримінального правопорушення. Із кожним свідком було проведено слідчий експеримент, впізнання особи за фотознімком, огляд відеозапису з місця події, кожен зі свідків під час вказаних слідчих дій дав показання, які узгоджуються між собою та з висновками судово-медичних експертиз щодо локалізації, кількості, тяжкості та механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого.
При цьому свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 давали показання, які суперечать усій сукупності доказів, що були досліджені та оцінені судом.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції погодився з наданою судом першої інстанції критичною оцінкою показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 в частині кількості нанесених обвинуваченим ударів потерпілому, оскільки вони спростовуються висновком СМЕ від 11 липня 2019 року № 12 (додатковому), показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , відеозаписом з камери відеоспостереження у їх сукупності.
Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд правильно погодився з рішенням суду першої інстанції, який врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і суспільну небезпечність вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, а також його ставлення до вчиненого.
При цьому суд апеляційної інстанції наголосив, що призначення обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі, у повні мірі відповідає вимогам ст.  ст. 50, 65 КК України, оскільки обвинувачений вчинив тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, які відповідно до ст. 3 та 27 Конституції України є найвищою соціальною цінністю, яка захищається законом.
Проте, врахувавши думку потерпілого, висловлену у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, який змінив свою категоричну вимогу щодо призначення обвинуваченому суворого покарання у виді реального позбавлення воді, а також врахувавши молодий вік обвинуваченого, часткове відшкодування завданої матеріальної шкоди, суд апеляційної інстанції змінив вирок в частині призначення обвинуваченому покарання та призначив покарання у мінімальній межі, передбаченій санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанції немає, а призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість.
Доводи ж касаційної скарги захисника щодо доцільності звільнення засудженого ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням також є неспроможними, оскільки вказані ним обставини не можуть слугувати самостійними підставами для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст.  75 КК України з огляду на ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, виходячи з конкретних обставин його вчинення, зокрема й непоправності наслідків цього злочину.
Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргазахисника ОСОБА_4 не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п.  2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 20 травня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                    ОСОБА_3