ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                         Головуючий І інстанції: Супрун Ю.О.
15 липня 2021 р. 	Справа № 520/14662/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В с т а н о в и в:
26.10.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:
          - визнати бездіяльність відповідача Харківського національного університету повітряних сил імені І. Кожедуба (далі – ХНУПС), яка полягає у не застосуванні п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704 в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин)  при обчисленні йому, починаючи з 01.03.2018 року по 20.09.2018 рік включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного  року Законом України від 07.12.2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (далі – Закон № 2246-VIII), протиправною;
          - зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити йому з 01.03.2018 року по 20.09.2018 рік грошове забезпечення з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміри яких обчислені з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до  Постанови № 704, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного  року Законом № 2246-VIII та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти з урахуванням виплачених сум;
          - зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити йому розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням суми грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням проведеного перерахунку відповідно до пункту 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до Постанови № 704, виходячи з 50-ти відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме Законом № 2246-VIII.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що відповідачем у період його військової служби з 01.03.2018 року по 20.09.2018 року не було встановлено посадовий оклад та оклад за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. На думку позивача, відповідачем протиправно не застосовано пункт 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до  Постанови № 704  при обчисленні розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розмір мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.01.2018 рік.
Згідно приписів  Закону № 2246-VІІІ, станом на 01.01.2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 1.762,00 грн, а мінімальна заробітна плата 3.723,00 грн, тому 50% мінімальна заробітна плата складала 1.861,50 грн. Таким чином, вихідний показник, який повинен братися для перерахунку показників значень для визначення розміру окладу за посадою та військовим званням, повинен бути 1.861,50 грн. Отже, розмір його посадового окладу, розмір окладу за спеціальним званням повинен був обраховуватися відповідачем з урахуванням цього розміру.
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, здійснено відповідачем відповідно до чинного законодавства, зокрема, до п.4  постанови № 704 та згідно письмового телеграфного розпорядження Міністра оборони України від 26.03.2018 року вих. № 248/1479. Норма щодо розрахунку (застосування прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року) міститься саме в п. 4 Постанови № 704, однак примітка не є прямою нормою, а за своїм змістом є роз`ясненням.
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено
          Судове рішення вмотивоване тим, що на момент виникнення спірних правовідносин п. 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня 2018 рік».
          Судом зазначено, що п. 3  розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2017 року, установлено, що після набрання чинності цим  Законом  мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
          Таким чином, суд дійшов висновку, що згідно з Постановою № 704 (в редакції Постанови № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений  законом  на 01.01.2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів у спірний період не застосовується.
          Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
          В обґрунтування поданої апеляційної скарги посилається на доводи, аналогічні викладеним у позові
          Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
          Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Харківському національному університеті Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба на посаді заступника начальника кафедри та був звільнений в запас та виключений зі списку особового складу та з усіх видів забезпечення з 20.09.2018 року.
          Згідно грошового атестату від 20.09.2018 року серії ЗУ № 387181 та довідки про розміри додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та абз. 8 п. 7 Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 (за змінами) від 20.09.2018 року № 773, за посадою заступник начальника кафедри у званні підполковник, ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад у розмірі 8.460,00 грн, оклад за військовим званням складає 1.410,00 грн, надбавка за вислугу років (50%) – 3.290,00 грн, надбавка за особливості ПС (10%) - 987,00 грн, надбавка за таємність (15%) - 846,00 грн, надбавка за науковий ступінь (5%) – 282,00 грн. Також, при звільненні ОСОБА_1 виплачено грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 19.669,50 грн та одноразову грошову допомогу при звільнення у розмірі 295.042,50 грн (а.с.8, 9).
           13.04.2020 року позивач звернувся із заявою до відповідача про надання інформації про розрахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням та перерахунку та виплаті грошового забезпечення з 01.03.2018 року (а.с.7).
          Факт звернення позивача ОСОБА_1 із означеною заявою ХНУПС не спростовує, як не спростовує і відмову ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку та виплаті посадового окладу та окладу за військовим званням з 01.03.2018 року по 20.09.2018 року з рахунком не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленої  Законом № 2246-VIII  станом на 01.01.2018 року з урахуванням відповідного тарифного коефіцієнту, установленого п.1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до  Постанови № 704.
          Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
          Статтею 43 Конституції України  передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч. 1 ст. 43); кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (ч. 4 ст. 43).
          Закон України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ)  відповідно до  Конституції України  визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
          Згідно з ч. 2  ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
          Відповідно до ч. 3  ст. 9 Закону № 2011-ХІІ,  грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
          Частиною 4  ст. 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
          Пунктом 4 Постанови № 704 в редакції, що була чинною до 01.03.2018 року, встановлювалося, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
          Пункт 4 цієї ж Постанови в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 (редакція була чинною до 22.09.2020 року, визначав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
          Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням, визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
          При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.
          Колегія суддів зазначає, що відповідно до  ст. 117 Конституції України  Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 49 Закону України від 27.02.2014 року №  794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі – Закон №  794-VII), Кабінет Міністрів України на основі та на виконання  Конституції  і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до  Конституції  та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
          Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України (ч. 2 ст. 49 Закону №  794-VII).
          Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України є нормативно-правовим актом Уряду України.
          Нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженими на це суб`єктами нормотворчості у визначеній формі та за встановленою процедурою, спрямований на встановлення, зміну або скасування норми права.
          За загальним правилом, примітка застосовується законодавцем для супроводу та зв`язку з нормою права, якої вона стосується. Тобто, примітка повинна бути у безпосередньому зв`язку з нормою, в даному випадку п. 4 Постанови №  704, і не повинна суперечити змісту основної норми, яку вона супроводжує.
          Відповідно до пп. 2 п. 20 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2005 року № 870, до змісту проекту положення або іншого нормативно-правового акта, який передбачається затвердити постановою, встановлюються такі вимоги: 2) стосовно структури проекту документа: в окремих випадках допускається, як виняток, застосування примітки (зноски) без нормативних положень.
          Відповідно до п. 24 Правил метою підготовки проекту акта про внесення змін до актів Кабінету Міністрів України є їх приведення у відповідність з прийнятими законами, актами Президента України, а також забезпечення взаємоузгодження норм окремих актів Кабінету Міністрів України.
          Згідно з п. 2.16 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого  наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 року № 34/5, включення до нормативно-правових актів приміток не допускається, за винятком випадків, якщо необхідно дати визначення будь-якого суміжного поняття або помістити короткий коментар, що допоможе точніше зрозуміти положення, викладені в структурній одиниці нормативно-правового акта. Примітки не повинні містити норм права.
          За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що Примітка у Додатку 1 та Додатку 14 Постанови № 704 не може мати нормативного характеру, відтак, застосуванню у спірних правовідносинах підлягають саме положення основної норми – п. 4 Постанови № 704, яка має нормативний характер, тобто містить правила поведінки для невизначеного широкого кола осіб.
          З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що згідно з Постановою № 704 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року та на 01.01.2019 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів у спірний період не застосовується.
          Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, п. 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року», тоді як згідно приміток до додатків 1 та 14 розрахунковою величиною визначено процентний показник від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
          Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103.
          Таким чином, лише з 29.01.2020 року - дня набрання законної сили рішенням у справі  № 826/6453/18  пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року №  103 втратив чинність та була відновлена дія п. 4 Постанови  № 704 у первісній редакції.
          При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 року №  1774-VІІІ «Про внесення змін, до деяких законодавчих актів України» (далі – Закон №  1774-VІІІ), мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
          Колегія суддів зауважує, що під час розв`язання правової колізії між нормами п.3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та п. 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704, перевагу належить віддати положенням закону, як акту права вищої юридичної сили.
          Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою  Конституція України  виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до  статті 17 Конституції України  перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
          У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
          Відповідно до п. п. 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02), Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. У пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) та у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини «Серков проти України» (№ 39766/05), встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, на підставі того, що органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку. Хоча ця справа стосується податкового спору, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між фізичною/юридичною особою і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості.
          Оскільки норма п. 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи п. 4 Постанови №  704, у редакції чинної до внесення змін Постановою №  103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови №  704, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою заявника та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.
          За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 року по справі № 240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», - «01.01.2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Таким чином, за загальним правилом дії норм права у часі, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення  ст. 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають».
          Аналогічні висновки місять постанови Верховного суду від 11.02.2021 року у справах № 200/3774/20-а, № 200/3747/20-а, № 240/11952/19 та від 18.02.2021 року у справі № 200/3775/20а.
          Відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
          Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
          Згідно із  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процессуального права.
          На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).    
          Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
          На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року, - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц