Справа № 308/3227/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

08 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,
з участю секретаря Микуляк Є.В.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 жовтня 2020 року (у складі судді Данка В.Й.) за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у березні 2020 р.
Просив:
-Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на свою користь моральну шкоду в розмірі 200000 грн., завдану внаслідок протиправних дій Державної служби України з безпеки на транспорті по його відстороненню від виконання посадових обов`язків начальника управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області згідно з наказом № 2067-к від 18.09.2018 р.;
-Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює на посаді начальника управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області.
Наказом в. о. голови Державної служби України з безпеки на транспорті від 18.09.2018 р. № 71-д 10.10.2019 р. стосовно позивача було відкрите дисциплінарне провадження, у зв`язку з чим того ж дня наказом № 2067-к його було відсторонено від виконання посадових обов`язків начальника управління на час здійснення дисциплінарного провадження.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 р. (справа № 260/274/19), яке набуло законної сили, визнано незаконними та протиправними дії відповідача по винесенню наказу № 2067-к від 18.09.2018 р. про відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків і визнано протиправним та скасовано сам наказ.
Унаслідок протиправних дії відповідача по відстороненню від виконання посадових обов`язків начальника управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області позивач зазнав моральних страждань, які оцінює у розмірі 200000 грн.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15.10.2020 р. позовзадоволено частково: стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15000 грн., завдану внаслідок незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Указане судове рішення мотивоване наявністю підстав для стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди та пропуском строку звернення до суду з поважних причин.
У апеляційній скарзі Державна служба України з безпеки на транспорті в особі представника Тарасенко Н. просить скасувати рішення суду першої інстанції із підстав, передбачених ст. 376 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Узагальнені та доречні доводи по суті спору зводяться до такого:
-Позивач мав право звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди у тримісячний строк із дня, коли йому стало відомо про порушення своїх прав, а саме – з 18.09.2018 р., однак судом першої інстанції обрано подію, від якої необхідно відраховувати початок перебігу позовної давності, з порушенням вимог чинного матеріального законодавства; 
-Судом першої інстанції не встановлено наявність моральної шкоди, завданої позивачу, причинний зв`язок між неправомірними діями ОСОБА_2 та заподіяною шкодою, а позивач не довів суду наявність цих елементів, у зв`язку з чим суд мав дійти висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди.
У письмовому відзиві ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу – без задоволення.
Узагальнені заперечення зводяться до законності та обґрунтованості оскарженого рішення і безпідставності тверджень апелянта.
Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування оскарженого рішення із постановленням нового із таких мотивів.
Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 працює на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області.
Наказом в.о. голови Державної служби України з безпеки на транспорті Дідківським В. від 18.09.2018 р. №71-д відносно позивача було відкрито дисциплінарне провадження і того ж дня, на підставі вказаного наказу та ст.72 ЗУ «Про державну службу», в.о. голови Державної служби України з безпеки на транспорті Дідківським В. винесено наказ № 2067-к, яким ОСОБА_1 було відсторонено від виконання посадових обов`язків начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області на час здійснення дисциплінарного провадження.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 р., набуло законної сили 07.11.2019 р. (справа № 260/274/19), визнано незаконними та протиправними дії відповідача по винесенню наказу № 2067-к від 18.09.2018 року про відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків, а також визнано такий наказ протиправним і скасовано.
За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом скасування наказу, а має самостійне юридичне значення.
Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (винесення незаконних наказів, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Як указує позивач, моральна шкода, спричинена йому відповідачем, полягає у необхідності докладання додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права, для чого знадобився тривалий час. У зв`язку з незаконним притягненням його до дисциплінарної відповідальності, позивач стверджує, що зазнав чимало душевних страждань, втратив спокій та рівновагу, протягом всьогочасу оскарження незаконного наказу він перебував у пригніченому стані.
В обґрунтування заявленої суми моральної шкоди в розмірі 200000 грн., окрім наведеного, позивачем також зазначено те, що протиправними діями з боку відповідача по відстороненню позивача від виконання посадових обов`язків призвели до погіршення його стану здоров`я, у зв`язку з чим ОСОБА_1 тривалий час перебував на амбулаторному лікуванні, а саме у період з 20.09.2019 по 24.09.2018, з 24.09.2018 по 03.10.2018, з 19.10.2018 по 24.10.2018, з 06.11.2018 по 20.11.2018, з 17.01.2018 по 25.01.2018, з 18.02.2019 по 01.03.2019.
Так, суд констатує, що в підтвердження викладеної обставини про факт перебування ОСОБА_1 у визначені періоди на лікарняному підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином завіреними копіями листів непрацездатності. Однак, такі не дають можливості встановити суду причинний зв`язок між незаконним притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності та погіршенням стану здоров`я останнього, оскільки у вказаних листах непрацездатності причиною такої зазначено «загальне захворювання».
Даний факт також не було доведено представником позивача в судовому засіданні.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, яку з урахуванням засад розумності та справедливості належить визначити в розмірі 15000 грн.
Апеляційний суд погоджується із цим висновком через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин у частині відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення трудових прав позивача.
Довід апеляційної скарги з цього приводу про те, що судом першої інстанції не встановлено наявність моральної шкоди, завданої позивачу, причинний зв`язок між неправомірними діями ОСОБА_2 та заподіяною шкодою, а позивач не довів суду наявність цих елементів, у зв`язку з чим суд мав дійти висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, не заслуговує на увагу як необґрунтований.
Разом із тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції у питанні строку звернення до суду через його невідповідність фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.
У цій частині суд першої інстанції виходив із такого.
Підставою відшкодування моральної шкоди позивач указує застосування до нього дисциплінарного стягнення, безпідставність яких було встановлено рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 р. Указане рішення набрало законної сили 17.11.2019 р. після перегляду його апеляційним судом.
Таким чином, судом встановлено, що станом на дату звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення законних прав ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) закінчився тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України.
Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 9 від 06 листопада 1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» установлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Обґрунтовуючи причини пропуску звернення до суду з позовом, позивач указує на те, що після прийняття Закарпатським окружним адміністративним судом рішення від 15.08.2019 р. по справі № 260/274/19 про визнання бездіяльності протиправною і визнання протиправним та скасування наказу № 2067-к таке рішення відповідачем було оскаржено в апеляційному порядку і відповідно матеріали вказаної справи були надіслані на розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Восьмим апеляційним адміністративним судом позивачу не було направлено жодного процесуального документу (копії прийнятих ухвал у зв`язку з поданою апеляцією, повідомлення про виклик в судове засідання), а тому ОСОБА_1 не було відомо про час набуття рішенням суду законної сили.
Про те, що вказане рішення суду від 15.08.2019 р. набуло законної сили 07.11.2019 р. позивач дізнався тільки 15.02.2020 р., у ході перегляду веб-сайту «Єдиний державний реєстр судових рішень», а саме – що подану відповідачем апеляційну скаргу постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 р. повернуто апелянту у зв`язку з невиконанням останнім вимоги щодо усунення недоліків.
Таким чином, враховуючи те, що для звернення з вимогою про відшкодування моральної шкоди пройшов тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, однак, позивачем заявлено клопотання про його поновлення, наведені ОСОБА_1 причини такого пропуску є обґрунтованими, а також беручи до уваги незначний термін порушеного строку (1 місяць і 24 дні), суд приходить до переконання про можливість поновлення позивачу строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, а саме – відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Вирішуючи спір у частині позовних вимог про поновлення позивачу строку звернення до суду за захистом трудових прав та перевіряючи доводи позивача щодо поважності пропуску цього строку, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно з положеннями ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України, які, зокрема, застосував суд першої інстанції. 
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У вказаній нормі не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися у кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому, поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч.1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин, а тому перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом exofficio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (ч.3 ст. 267 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 р. у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
У спірних правовідносинах предметом правового аналізу є перебіг строку звернення до суду в разі вирішення трудового спору (відшкодування моральної шкоди в зв`язку з порушення трудових прав особи).
При цьому установлено та не заперечується, що порушеннясвоїх трудових прав позивач пов`язує із протиправним відстороненням його від виконання посадових обов`язків начальника управління на час здійснення дисциплінарного провадження згідно з наказом відповідача № 2067-к від 18.09.2018 р. (т.1, а.с.23).
Так, у позовній заяві позивач зазначає, що «…18.09.2018 р. відповідачем безпідставно було порушено відносно мене дисциплінарне провадження і того ж дня у незаконний спосіб та порушуючи мої конституційні та трудові права мене було відсторонено від виконання посадових обов`язків …».
Наведені обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права вже 18.09.2018 р., однак звернувся до суду з позовом лише 31.03.2020 р., тобто з тривалим (понад 1.6 року) пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України. Поважних причин пропуску зі справи не вбачається. 
Окрім того, 07.03.2019 р. Закарпатським окружним адміністративним судом було відкрито загальне позовне провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання бездіяльності протиправною та визнання протиправним і скасування наказу, а рішенням цього ж суду від 15.08.2019 р., яке набрало законної сили 07.11.2019 р., позов задоволено.
При цьому, оскаржуючи наказ № 2067-к від 18.09.2018 р. у адміністративному порядку, ОСОБА_1 на заявляв одночасної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції помилково визначив початок перебігу строку для звернення до суду з моменту набрання законної сили рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 р., тобто з 07.11.2019 р. І хоча ця дата як початок перебігу строку судом конкретно не сформульована, однак така випливає із твердження суду про пропуск позивачем строку звернення до суду на 1 місяць і 24 дні (07.11.2019 р. – початок перебігу, 07.02.2020 – сплив передбаченого законом тримісячного строку звернення до суду, та 31.03.2020 р. – день звернення до суду з позовом). 
У зв`язку з наведеним також не заслуговує на увагу як суперечне обставинам справи та нормам матеріального (трудового) права твердження позивача про те, що початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду слід рахувати лише після скасування відповідачем 07.02.2020 р. протиправного наказу щодо відсторонення його від виконання посадових обов`язків, оскільки саме тоді він отримав належний і допустимий доказ порушення своїх трудових прав.
Однак, законодавець передбачив як умову для початку перебігу строку не лише факт, коли особа дізналасяпро порушення свого права, але і той момент, коли особа повинна була дізнатися про таке порушення.
       Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду з позовом за захистом своїх трудових прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
       Керуючись ст.ст. 233, 234 КЗпП України, ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.                                                                         2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 жовтня 2020 року скасувати.                                                                                          3.У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         5.Повне судове рішення складено 22.06.2021 р.
Судді: