Номер провадження: 22-ц/813/2191/21 
Номер справи місцевого суду: 500/270/18
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 19

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2021 року                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Рибачук О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -
ВСТАНОВИВ:

22.01.2018 року ОСОБА_2 звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою, в якій просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг у розмірі 3000 доларів США, що складає в еквіваленті станом на день подання позовної заяви становить 85337, 10 грн. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона 25 серпня 2016 року передала відповідачу в борг 3000 доларів США в строк до 25 серпня 2017 року, про що була складена розписка. Відповідач борг в зазначений строк не повернула, у зв`язку з чим позивач просить суд задовольнити позовні вимоги (а.с. 2).
Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (суддя Швець В.М.) від 11 квітня 2019 року вирішено позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. А саме стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  80295 грн 68 коп. заборгованості та 802 грн 96 коп. судових витрат, а разом 81098 грн 64 коп. (а.с. 82).
08.05.2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення від 11.04.2019 року, яка була залишена без задоволення ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (суддя Швець В.М.) від 27.05.2019 року (а.с. 88-93, 119).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 24.06.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою та просить суд скасувати оскаржуване рішення, справу направити в суд першої інстанції на новий розгляд. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення було ухвалено однобічно, із неповним дослідженням фактичних обставин справи та наданих відповідачем доказів, оскільки відповідачем з метою всебічного та повного з`ясування всіх обставин справи подавалася заява про виклик свідків, проте судом не взято до уваги вищевказану заяву та не прийнято ніяких рішень стосовно неї. Крім того, ОСОБА_3 за власною ініціативою були подані письмові пояснення до суду, в яких він підтверджує докази та факти наведенні позивачем, однак зазначені письмові пояснення були визначені судом як недостатні (а.с. 128-140).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2019 року апеляційна скарга була залишена без руху. 05.09.2019 року від апелянта надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та зміни до апеляційної скарги на рішення суду.
Судові засідання неодноразово відкладались, в тому числі за клопотаннями учасників провадження.
25.11.2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про призначення судової психофізіологічної експертизи з використанням поліграфа, якою відповідач-апелянт просила на вирішення експерта поставити питання чи були передані грошові кошти ОСОБА_1 ОСОБА_2 . Вказане клопотання залишено без задоволення апеляційним судом на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, за якою докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Як вбачається з матеріалів справи відповідач особисто та через своїх представників приймала участь в справі, відвідувала судові засідання, отримувала судову кореспонденцію, подавала клопотання про виклик свідків та заперечення на позовну заяву (а.с. 38, 40, 44, 50, 60-64,70-72). 
Отже, відповідач була забезпечена можливістю скористатися наданими їй процесуальними правами, в тому числі заяви клопотання про проведення експертизи в справі, що, однак вчинено нею не було. 
Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За ч. 4 вказаної статті кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Оскільки жодних обставин, які б підтверджували неможливість заявлення клопотання про призначення експертизи апелянтом наведено не було, апеляційний суд відхилив клопотання про призначення експертизи в справі. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач на підставі ч. 2 ст. 106 ЦПК України мала можливість замовити експертний висновок самостійно та надати його до суду в якості доказу, однак не скористалась такою можливістю, передбаченою законом. 
В судовому засідання 15.07.2021 року представник апелянта – ОСОБА_3 просив задовольнити апеляційну скаргу. 
Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надала суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України в заперечення позовних вимог. Тому суд, дослідивши та встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, відхиляючи доводи апеляційної скарги, вважає за потрібне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи  ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в борг 3000 доларів США в строк до 25 серпня 2017 року, про що була складена розписка від 25 серпня 2016 року (а.с.3,76). 
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Обставину стосовно передання чи навпаки, непередавання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (постанова КЦС ВС від 02.06.2021 року, справа № 531/152/19).
Виходячи з положень діючого законодавства, письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017 року у справі № 6-2789цс16, а також Верховним Судом, зокрема, в постановах від 10.10.2019 року в справі № 2-4644/11, від 12.11.2020 року в справі № 154/3443/18.
За ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
За обставинами даної справи сторони уклали письмовий договір позики. Форма та зміст розписки між сторонами відповідає вимогам, встановленим положеннями діючого законодавства. Факт вчинення правочину під впливом, обманом, тиском тощо, стороною відповідача доведено не було. Договір позики є дійсним. Доказів на підтвердження існування інших обставин, які б свідчили про неукладеність договору позики чи слугували б підставою недійсності правочину стороною відповідача надано до суду не було. Апелянт посилається на те, що грошові кошти за договором були передані іншим особам, однак, не підтверджує вказані доводи жодними доказами (квитанціями, розписками, чеками щодо використання грошових коштів у вказаній сумі на свої потреби тощо).
В зв`язку з вище наведеним, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 квітня 2019 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                          А.І. Дришлюк

       М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Дата складення повного тексту рішення 30 липня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

15.07.2021 року                                                                 м. Одеса