Постанова
Іменем України
                                                                                       
28 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 362/2573/18
провадження № 61-133св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
 
позивач - Київський національний університет імені Тараса Шевченка,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Мазур Іриною Олександрівною, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2020 року в складі судді Марчук О. Л. та на постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року в складі колегії суддів Суханової Є. М., Гуля В. В., Сержанюка А. С.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Історія справи
 
У травні 2018 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. 
Позов мотивував тим, що наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 25 жовтня 2012 року № 704-34 ОСОБА_1 зараховано до аспірантури факультету соціології університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 22.00.03 «Соціальні структури та соціальні відносини» з 01 листопада 2012 року. Сторони також уклали угоду про підготовку аспіранта № 457 від 01 листопада 2012 року, в якій відповідач зобов`язався, зокрема, оволодіти науковими знаннями та практичними навичками, виконувати індивідуальний план, звітувати про хід написання дисертації та відпрацювати не менше трьох років у Гребінківській гімназії Васильківського району Київської області.
 
Позивач указував, що на підставі рішення кафедри та у зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану без поважних причин вченою радою факультету 28 жовтня 2015 року прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 , а наказом № 768-34 від 12 листопада 2015 року відповідача з 28 жовтня 2015 року відраховано зі складу аспірантів факультету соціології. Зазначав, що університет виплатив відповідачу стипендію, а також поніс витрати на оплату праці наукового керівника, а тому невиконанням своїх обов`язків аспірант завдав позивачу шкоду, оскільки за кошти, витрачені на навчання відповідача, університет міг результативно підготувати іншого науковця. 
 
З огляду на викладене та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивач у відшкодування заподіяної майнової шкоди просив суд стягнути з ОСОБА_1 кошти, виплачені відповідачу як стипендію за навчання, та заробітну плату його наукового керівника в загальному розмірі 179 977,05 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року, позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНУ ім. Т. Шевченка кошти в сумі 179 977,05 грн.
 
Суди виходили з того, що відповідач не виконав обов`язок, передбачений пунктом 3 угоди № 457 від 01 листопада 2012 року, з виконання індивідуального плану роботи аспіранта, що підтверджується витягом з протоколу № 4 засідання вченої ради факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 28 жовтня 2015 року. Факт невиконання відповідачем умов договору відповідно до статті 611 ЦК України суди вважали підставою для відшкодування майнової шкоди університету, який здійснював підготовку відповідача як аспіранта за рахунок державного замовлення.
 
Визначаючи розмір завданих збитків, суди врахували розмір нарахованої відповідачу стипендії за період навчання з грудня 2012 року по жовтень 2015 року (156 000,52 грн), а також надані позивачем розрахунки оплати праці наукового керівника ОСОБА_2 на одного аспіранта і довідку про її педагогічне навантаження з наукового керівництва аспіранта ОСОБА_1 за вказаний період часу (23 976,53 грн).
 
Доводи відповідача про неможливість повернення отриманої ним стипендії з посиланням на положення статті 1215 ЦК України суди відхилили, зазначивши, що вказана норма права на спірні правовідносини не поширюється, оскільки отримана ОСОБА_1 стипендія не є безпідставно набутою в розумінні статті 1215 ЦК України, а необхідність її повернення зумовлена невиконанням відповідачем умов цивільно-правового договору.
 
Аргументи учасників справи
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просив їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
- суди неправильно застосували положення статті 1215 ЦК України та дійшли помилкового висновку про наявність підстав для повернення отриманої відповідачем стипендії;
- на момент відрахування відповідача не існувало порядку відшкодування коштів, витрачених на підготовку фахівців, а обов`язок з відшкодування аспірантом вартості навчання, передбачений в укладеній між сторонами угоді, викладений у вигляді бланкетної норми, яка не містить детального порядку відшкодування заподіяної університету шкоди;
- стягнення з відповідача вартості стипендії суперечить положенням статті 53 Конституції України, в якій закріплено право громадянина на безоплатне здобуття вищої освіти;
- апеляційний суд безпідставно не зупинив апеляційне провадження до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 607/3693/18 з подібними правовідносинами.
У березні 2020 року від позивача до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому КНУ ім. Т. Шевченка просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на те, що суди правильно визначились із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшли вірного висновку про порушення відповідачем умов договору та наявності у відповідача обов`язку з відшкодування шкоди (вартості навчання).
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2021 року відкрито касаційне провадження в справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення дії оскаржуваних судових рішень.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду 
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
В ухвалі Верховного Суду від 28 січня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить обґрунтовані посилання на обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, а підставою касаційного оскарження є застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року в справі № 607/7379/17 та від 11 лютого 2019 року в справі № 617/640/16-ц щодо застосування положень частини першої статті 1215 ЦК України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що наказом ректора № 704-34 від 25 жовтня 2012 року ОСОБА_1 зараховано до аспірантури Київського національного університету імені Тараса Шевченка з відривом від виробництва з 01 листопада 2012 року та призначено йому наукового керівника ОСОБА_2
 
01 листопада 2012 року ОСОБА_1 та Київський національний університет імені Тараса Шевченка уклали угоду № 457 про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва за рахунок державного замовлення, відповідно до умов якої університет зобов`язувався здійснити якісну підготовку аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом та виплачувати аспіранту відповідно до законодавства стипендію, а аспірант, зокрема, зобов`язався дотримуватися всіх умов положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. В разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення правил внутрішнього розпорядку університету, аспірант повинен відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством.
 
28 жовтня 2015 року вченою радою економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка на підставі рішення кафедри та у зв`язку із невиконанням відповідачем індивідуального навчального плану без поважних причин прийнято рішення про відрахування відповідача.
 
Наказом в.о. проректора з наукової роботи № 768-34 від 12 листопада 2015 року ОСОБА_1 відраховано з 28 жовтня 2015 року зі складу аспірантів факультету соціології у зв`язку із невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин.
 
Суди встановили, що позивач належним чином виконував свої обов`язки за укладеною із відповідачем угодою № 457 від 01 листопада 2012 року та не вчинив жодних дій, спрямованих на необґрунтоване припинення навчання відповідача в аспірантурі. Натомість відповідач умов договору не виконав, що призвело до відрахування його зі складу аспірантів.
 
Визначаючи розмір заподіяних позивачу збитків, суди врахували розмір нарахованої відповідачу стипендії за період навчання з грудня 2012 року по жовтень 2015 року (156 000,52 грн), а також надані позивачем розрахунки оплати праці наукового керівника ОСОБА_2 на одного аспіранта і довідку про її педагогічне навантаження з наукового керівництва аспіранта ОСОБА_1 за вказаний період часу (23 976,53 грн).
 
Позиція Верховного Суду
 
Пред`являючи позов про компенсацію вартості навчання відповідача, КНУ ім. Т. Шевченка посилався на положення статті 1166 ЦК України та просив стягнути 179 977,05 грн у відшкодування заподіяної університету майнової шкоди.
 
Разом з тим, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом договірними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) відсутні.
 
При цьому, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зроблено висновок, що «студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій. Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню. Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання».
 
У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 навчався з відривом від виробництва за рахунок державного замовлення та отримував стипендію. 
 
З урахуванням того, що навчальна програма, за якою здійснювалася підготовка відповідача як аспіранта, передбачала відрив здобувача освіти від виробництва, отримана ОСОБА_1 стипендія є його основним засобом до існування, а тому є соціальною в розумінні вимог чинного законодавства та не підлягає поверненню (компенсації) позивачу.
 
За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову університету в частині стягнення вартості отриманої відповідачем стипендії є помилковим.
 
Разом з тим, враховуючи, що з підписанням угоди № 457 відповідач як аспірант погодився на відшкодування вартості навчання у випадку відрахування з аспірантури, а суди встановили факт невиконання ОСОБА_1 індивідуального плану, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати наукового керівника в частині педагогічного навантаження з наукового керівництва аспіранта ОСОБА_1 в сумі 23 976,53 грн, яка є складовою витрат, понесених університетом на підготовку відповідача як аспіранта.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального права. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову КНУ ім. Т. Шевченка шляхом стягнення з відповідача суми заробітної плати наукового керівника в частині педагогічного навантаження з наукового керівництва аспіранта ОСОБА_1 в сумі 23 976,53 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.
 
Щодо розподілу судових витрат 
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, що складаються із судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1762 грн. З позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, пропорційно до суми задоволених позовних вимог у розмірі 8 192,08 грн.
 
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
 
Тому судові витрати покладаються на КНУ ім. Т. Шевченкаврозмірі 6 430,08 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Мазур Іриною Олександрівною, задовольнити частково.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка витрати, понесені на навчання аспіранта, в розмірі 23 976,53 грн.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
 
Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 6 430,08 грн судових витрат, понесених у судах апеляційної та касаційної інстанцій. 
 
З прийняттям постанови суду касаційної інстанції рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                      В. І. Крат
 
Судді                                                                                 Н. О. Антоненко
 
                                                                                         І. О. Дундар
 
                                                                                         М. М. Русинчук
 
                                                                                         М. Ю. Тітов