УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
6 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 755/10611/13-ц
провадження № 61-12294ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баховський Михайло Михайлович, на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Родовід Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року позов задоволено.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 689,65 доларів США та 91 048,72 грн. 
Стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» по 1 122,25 грн у відшкодування судового збору. 
24 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2014 року заяву задоволено; заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року скасовано, справу призначено до судового розгляду. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 2 квітня 2015 року позов задоволено.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 689,65 доларів США та 91 048,72 грн. 
Стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» по 1 122,25 грн у відшкодування судового збору. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 6 липня 2021 року звернулася до суду з апеляційною скаргою.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 квітня 2015 року.
Не погоджуючись із ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баховський М. М., 21 липня 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у
пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Підставою касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року заявник визначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що вказані нею причини пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення свідчать про пропуск процесуального строку з поважних причин. Крім того, вказує, що вона не була належним чином повідомленою про розгляд справи у суді першої інстанції, копію оскаржуваного рішення не отримувала. 
Згідно із положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення. 
Постановляючи ухвалу, Київський апеляційний суд виходив із того, що апеляційна скарга подана після закінчення строків, установлених законодавством. Виключні випадки, передбачені частиною другою 
статті 358 ЦПК України для поновлення строку на апеляційне оскарження, судом не встановлені, тому у відкритті провадження вважав за необхідне відмовити відповідно до вимог статті 358 ЦПК України.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 
у травні 2013 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року позов задоволено; стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 689,65 доларів США та 91 048,72 грн; стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» по 1 122,25 грн у відшкодування судового збору. 
24 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2014 року заяву задоволено; заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року скасовано, справу призначено до судового розгляду. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 2 квітня 2015 року позов задоволено; стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 689,65 доларів США та 91 048,72 грн; стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» по 1 122,25 грн у відшкодування судового збору. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 6 липня 2021 року звернулася до суду з апеляційною скаргою, яка містила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. 
Вивчивши зміст клопотання та матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обізнаність заявника зі справою, яка перебувала на розгляді Дніпровського районного суду міста Києва, відсутність обставин непереборної сили, тому вважав підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення неповажними і відмовив у відкритті провадження у справі на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.
Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вказаним вимогам закону оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає. 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
Судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 13 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України у редакції кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. 
Встановивши, що апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 2 квітня 2015 року ОСОБА_1 подано 6 липня 2021 року, і виключні випадки, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, заявником не обґрунтовані, а судом не встановлені, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі.
Особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, в тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження. 
Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого 
пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, в аспекті дотримання принципу правової визначеності, який включає принцип остаточності судового рішення.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (стаття 44 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зазначив, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1989 року у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії, № 11681/85, § 35).
Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка і Шереметьєв проти України, № 17160/06 та № 35548/06, § 34).
Неподання ОСОБА_1 , обізнаної про розгляд справи судом, апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 2 квітня 2015 року після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення вказує на недобросовісне користування процесуальними правами.
Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що зазначена заявником причина пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.
Доводи заявника про те, що вона не була належним чином повідомленою про розгляд справи у суді першої інстанції, копію оскаржуваного рішення не отримувала, також відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.
Київським апеляційним судом установлено, що 24 листопада 2014 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подано заяву про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року; представник заявника неодноразово отримував судові повістки і брав участь у розгляді справи; ОСОБА_1 також отримано поштове відправлення.
Встановлені обставини у даній справі виключають можливість поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції Київським апеляційним судом з огляду на імперативний характер частини другої 
статті 358 ЦПК України. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баховський М. М., на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, постановленою із додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баховський М. М., на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баховський Михайло Михайлович, на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук