П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа №682/1101/18
провадження №51-2397км21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції),
засудженої                                                 ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 грудня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 березня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Христинів Христинівського району Черкаської області, громадянки України, яка має середню освіту, неодружена, не працює, проживає в АДРЕСА_1 , раніше судима (останній раз вироком Турійського районного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року за ч. 2 ст. 185 КК),
засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 грудня 2018 року ОСОБА_7  визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за вказаним вироком, частково приєднано невідбуті покарання за вироками Городоцького районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2016 року та Турійського районного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року, які виконуються самостійно, та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Цим вироком також засуджено ОСОБА_8 .
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 10 березня 2021 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та звільнено її від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки, а також покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Суди попередніх інстанцій визнали ОСОБА_7 винуватою у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло.
Так,  ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 01 березня 2018 року орієнтовно об 11:00 проникли в будинок по АДРЕСА_2 та викрали звідти 21 400 грн, 1920 доларів, 100 євро та ювелірні вироби, належні потерпілій ОСОБА_9 , чим завдали останній матеріальну шкоду на загальну суму 105 693 грн 50 коп. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також заперечень на неї
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі –КПК) у зв`язку із відсутністю у діях  ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.
На обґрунтування касаційних вимог захисник ОСОБА_6 стверджує, що в порядку ст. 290 КПК стороні захисту не було надано для ознайомлення речові докази. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик понятих, які були присутні під час вилучення відбитків пальців, що позбавило захист можливості надати докази недопустимості висновку судово-дактилоскопічної експертизи. Місцевий та апеляційний суди безпосередньо не досліджували 6 відрізків слідокопіювальної плівки слідів рук як речових доказів. Наголошує, що слідчим у постанові не було попереджено експерта про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК під час проведення дактилоскопічної експертизи. Вважає, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вартості викраденого. Зазначає, що апеляційним судом не було розглянуто клопотання про виклик свідків, подане із доповненнями до апеляційної скарги. Вказує, що крадіжку вчинила ОСОБА_8 , а в ОСОБА_7 був намір лише придбати пір`я та горіхи у місцевих мешканців. 
На думку захисника, в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 185 КК, через відсутність суб`єкта злочину, доказів про проникнення в житло, невстановлену кількість та вартість викраденого майна. Також захист стверджує про відсутність доказів вчинення крадіжки групою осіб. Наголошує, що попри відшкодування збитків потерпілій місцевий суд не встановив цієї обставини, як такої, що пом`якшує покарання. Вказує, що апеляційний суд належним чином не перевірив аргументів апеляційної скарги сторони захисту, у тому числі і про порушення права на захист, оскільки місцевий суд не задовольнив клопотання захисту про відкладення судового засідання у зв`язку із підготовкою до судових дебатів.
У поданих до Суду запереченнях на касаційну скаргу прокурор Шепетівської окружної прокуратури ОСОБА_10 стверджує, що сукупність наведених в оскаржуваному вироку доказів, яким надано правильну оцінку, переконливо свідчить про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину, а апеляційним судом належно проведено апеляційну перевірку вказаного вироку. Прокурор просить залишити оскаржувані судові рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджена підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
У судовому засіданні прокурор заперечив вимоги касаційної скарги, у її задоволенні просив відмовити.
Інші учасники судового провадження належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули. 
Мотиви суду
Суд заслухав суддю-доповідача, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи та дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З огляду на вказане аргументи касаційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не досліджуються.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судами нижчих інстанцій.
На думку сторони захисту, органом досудового розслідування не було належним чином виконано вимог ст. 290 КПК в частині ознайомлення з речовими доказами.
З цим твердженням Суд не погоджується, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 3 ст. 290 КПК прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.
Тобто на орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх право ознайомитися з речовими доказами (у разі виявлення ними бажання). Однак сторона обвинувачення не зобов`язана здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони захисту. 
Так, з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що згідно із розписками засуджена ОСОБА_7 та її захисник отримали копії обвинувального акта від 18 квітня 2018 року та реєстру матеріалів досудового розслідування 18 квітня 2018 року без жодних зауважень.
У цьому кримінальному провадженні в ході реалізації положень ст. 290 КПК стороною захисту не було виявлено бажання знайомитися з речовими доказами, будь-які заяви чи клопотання щодо цього у матеріалах провадження відсутні.
На підставі наведеного колегія суддів вважає, що приписи ст. 290 КПК у розглядуваному кримінальному провадженні порушені не були.
Також Суд відхиляє твердження захисника про те, що судами не було досліджено як речовий доказ – 6 відрізків слідокопіювальної плівки слідів рук, оскільки з журналу судового засідання суду першої інстанції від 21 серпня 2018 року видно, що судом досліджувався безпосередньо висновок дактилоскопічної експертизи з додатками (а. с. 65-67, Т. 2), на що також звернув увагу апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі. Окрім цього, вказаний висновок експертизи був предметом дослідження і суду апеляційної інстанції, що також підтверджує відсутність порушення положень кримінального процесуального законодавства щодо безпосередності дослідження доказів.
Доводи касаційної скарги захисника про те, що слідчим не було попереджено експерта про кримінальну відповідальність були предметом оцінки апеляційного суду, який обґрунтовано встановив відсутність порушень положень статей 101, 102 КПК. Суд також вважає ці доводи неспроможними.
Судову дактилоскопічну експертизу у цьому кримінальному провадженні було проведено на підставі постанови слідчого СВ Славутського ВП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_11 від 05 березня 2018 року (а. с. 25-26, Т. 1), тобто з дотриманням норм ч. 1 ст. 242, ч. 1 ст. 243 КПК.
Вимоги щодо процесуального рішення у формі постанови передбачено ч. 5, ч. 6 ст. 110 КПК. Зокрема, вона складається з вступної, мотивувальної та резолютивної частин, виготовляється на офіційному бланку та засвідчується підписом.
Постанова слідчого від 05 березня 2018 року містить усі вказані реквізити та за своїм змістом була підставою для проведення судової дактилоскопічної експертизи. 
Кримінальний процесуальний закон містить імперативну вимогу, згідно з якою у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (ч. 2 ст. 102 КПК). Саме це є підтвердженням факту усвідомлення експертом можливості настання кримінальної відповідальності у разі вчинення зазначених діянь.
Суд звертає увагу, що безпосередньо у тексті висновку судової дактилоскопічної експертизи від 13 березня 2018 року №4.6-0132:18 експерта ОСОБА_12 попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК (а. с. 30, Т. 1).
Тобто у цьому кримінальному провадженні експерт був належним чином попереджений про кримінальну відповідальність як того і вимагає кримінальний процесуальний закон, а доводи про протилежне є неспроможними.
Посилання захисника на порушення положень ч. 3 ст. 223 КПК слідчим під час призначення експертизи не заслуговує на увагу, оскільки обов`язок роз`яснення прав і обов`язків, відповідальності, встановленої законом, покладається на слідчого у тих випадках, коли він проводить певну слідчу (розшукову) дію. У даному випадку слідчий не був суб`єктом, який проводив судову дактилоскопічну експертизу, а тому приписи ч. 3 ст. 223 КПК ним не могли бути порушені.
На думку захисту, у діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 185 КК, оскільки відсутній суб`єкт злочину, докази наявності ознак проникнення та вчинення крадіжки групою осіб.
Однак колегія суддів не погоджується з цією позицією захисту та вважає її хибною з огляду на таке.
Той факт, що засуджена ОСОБА_7 може бути суб`єктом кримінально-караного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК сумнівів не викликає. Адже на момент його вчинення остання була осудною та мала 53 роки. Фактично аргументи сторони захисту в цій частині зводяться до доведеності вини ОСОБА_7 поза розумним сумнівом. З цього приводу колегія суддів звертає увагу на таке.
Так, з вироку місцевого суду вбачається, що цим судом були допитані свідки:
- ОСОБА_13 , який поінформував про те, що після повернення з дружиною і донькою додому вони виявили у власному будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які швидко вийшли з подвір`я та побігли в напрямку перехрестя, де їх чекав автомобіль. Вони сіли в нього і почали тікати. В цей момент свідок зрозумів, що засуджені могли щось вкрасти з будинку і почав їх доганяти на своєму автомобілі. На іншій вулиці він заблокував рух автомобіля, на якому рухалися засуджені. Через відчинене вікно з пасажирського сидіння біля водія ОСОБА_7 віддала йому пакет з грошовими коштами та золотими прикрасами, а ОСОБА_8 із заднього сидіння передала 100 євро, належні потерпілій ОСОБА_9 ;
- ОСОБА_14 , яка повідомила, що побачила як відчинилися двері будинку та з нього вийшли обидві засуджених, які не зупиняючись, почали втікати. Вона подзвонила потерпілій, яка вказала місце зберігання грошових коштів та ювелірних виробів, після чого свідок не знайшла їх на своїх місцях і повідомила про це свого чоловіка;
-  ОСОБА_15 , який вказав, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за плату попросили завезти їх у м. Славуту. Вони показували куди їхати, а на одній з вулиць він зупинився і засуджені пішли вздовж вулиці. Свідок не бачив, куди вони заходили. Проте коли вони повернулися, то наказали їхати, але їх наздогнав автомобіль, який перекрив їм дорогу. 
Місцевий суд обґрунтовано врахував висновок судової дактилоскопічної експертизи від 13 березня 2018 року №4.6-0132:18, згідно з яким слід пальця руки розмірами 14Х21, вилучений з внутрішньої поверхні шухляди тумбочки на відстані 10 см від правого зрізу та 1 см від верхнього зрізу, що знаходиться в спальній кімнаті, належить ОСОБА_7 . 
Крім цього, в основу обвинувального вироку було покладено, зокрема, протокол огляду місця події від 01 березня 2018 року з фототаблицею, протоколи огляду і добровільної видачі від 01 березня 2018 року, протокол огляду речового доказу від 02 березня 2018 року, протоколи пред`явлення особи для впізнання від 16 березня 2018 року.
Колегія суддів наголошує, що факт потрапляння ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у будинок без дозволу осіб, які там проживають сумнівів не викликає.
Кваліфікуюча ознака «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» має місце й тоді, коли винний потрапляє туди без усунення фізичних перешкод (зламу замків, видавлювання вікон тощо), однак без дозволу власника чи законних володільців житла, іншого приміщення чи сховища.
З огляду на викладене сумнівів у тому, що ОСОБА_7 разом з  ОСОБА_8 спільно вчинили таємне викрадення майна з проникненням до будинку потерпілої немає, оскільки їхня винуватість у цих діях підтверджується низкою взаємодоповнюючих доказів, безпосередньо досліджених судами.
У касаційній скарзі захисник стверджує, що крадіжку не було вчинено групою осіб за попередньою змовою. Однак матеріали касаційної перевірки свідчать про протилежне.
Так, свідок ОСОБА_14 повідомила, що обидві засуджені вийшли з будинку та почали швидко тікати, а свідок ОСОБА_15 стверджував, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пішли разом вздовж однієї з вулиць у м. Славута.
Наведена інформація свідчить, що засуджені діяли як співвиконавці, їх обох бачила свідок у момент, коли вони покидали будинок з викраденим майном. Тобто злочинний намір в обох засуджених був спрямований на викрадення чужого майна з будинку потерпілої. Про співвиконавство ОСОБА_7 крадіжки безсумнівно свідчить і той факт, що саме вона передала ОСОБА_13 частину викраденого, а іншу частину йому віддала ОСОБА_8 . Тобто предмети крадіжки знаходилися в обох засуджених.
Аргументи касаційної скарги щодо незгоди з правильним встановленням розміру викраденого, оскільки воно, на думку сторони захисту, безпосередньо впливає на кримінально-правову оцінку вчиненого колегія суддів відхиляє. 
У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 було викрадено, зокрема, 21 400 грн, 1920 доларів, 100 євро та золоті ювелірні вироби. Кваліфікуюча ознака крадіжки, пов`язана із вартістю викраденого, засудженим не інкримінувалася.
Той факт, що розмір викраденого досягнув кримінально-караного, а вчинене засудженими діяння не є адміністративно-караним викраденням сумнівів не викликає. Адже лише розмір викрадених гривневих коштів суттєво перевищує розмір дрібного викрадення (а саме 0,2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян).
Для визначення грошового еквіваленту викрадених валютних цінностей експертні знання не потрібні.
Так, на підставі довідок від 16 квітня 2018 року, виданих ТВБВ №10022/0129 філії Хмельницького обласного управління АТ «Ощадбанк», було встановлено, що станом на 01 березня 2018 року (день вчинення крадіжки) офіційний курс НБУ гривні до євро становив: за 100 євро – 3274,0257 грн, гривні до долара: за 100 доларів – 2680,5516 грн (а. с. 73-74, Т. 1).
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою слідчого ОСОБА_11 від 02 березня 2018 року до кримінального провадження № 12018240210000145 як спеціаліста було залучено фізичну особу-підприємця ОСОБА_16 , на вирішення якому було поставлено питання про те, чи є представлені вироби жовтого кольору із золота, якщо так, то яка їх вага і проба.
Згідно з протоколом огляду речового доказу від 02 березня 2018 року за участю понятих ОСОБА_16 було оглянуто ювелірні вироби та зазначено, що вони виготовлені із золота, а також вказано пробу та вагу кожного з них (а. с. 242-243, Т. 1). Окрім цього, останнім було видано довідки про вартість 1 г золота 583 та 585 проби (а. с. 247-248, Т. 1).
Колегія суддів звертає увагу на те, що у цьому кримінальному провадженні розмір викраденого майна не впливає на кримінально-правову кваліфікацію вчиненого. Засудженим не було інкриміновано кваліфікуючих ознак, пов`язаних із розміром викраденого (викрадення у значному, великому чи особливо великому розмірі). Той факт, що розмір викрадених грошових цінностей дає підстави кваліфікувати вчинене як кримінально-карану крадіжку є очевидним і під сумнів не ставиться. 
Таким чином, у разі якщо сторона захисту ставить під сумнів правильність визначення розміру викраденого, однак це не впливає на кримінально-правову оцінку вчиненого (виходячи зі способу заволодіння майном, відсутності кваліфікуючих ознак, пов`язаних із розміром викраденого), підстав для констатації порушення у цій частині немає. 
Під час апеляційного перегляду апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що у цьому кримінальному провадженні немає потреби у призначенні експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, вмотивувавши його посиланням на судову практику суду касаційної інстанції. 
З огляду на проведений касаційний аналіз матеріалів кримінального провадження колегія суддів констатує, що судами надано правильну правову оцінку дій ОСОБА_7 та вмотивовано визнано її винуватою у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло. З огляду на вказане, підстав для закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК немає.
Касаційні твердження захисника про те, що апеляційним судом не було розглянуто клопотання ОСОБА_7 про виклик свідків є необґрунтованими.
Відповідно доч. З ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Перш за все Суд звертає увагу, що наведена норма надає апеляційному суду право, а не наділяє обов`язком повторного дослідження обставин справи. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження захисником ОСОБА_17 в інтересах ОСОБА_7 та безпосередньо засудженою було подано до суду апеляційної інстанції клопотання про виклик свідків (а. с. 11, а. с. 21-22, Т. 3).
У судовому засіданні 24 грудня 2019 року апеляційним судом були розглянуті усі клопотання захисника ОСОБА_17 , серед яких і клопотання про виклик свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , яке за своїм змістом є ідентичним тому, що подане ОСОБА_7 в додатках до доповнень до апеляційної скарги. Засуджена ж у судовому засіданні підтримала клопотання свого захисника, своїх клопотань не заявляла.
За наслідками заявлених клопотань апеляційний суд частково їх задовольнив, зокрема в частині дослідження протоколу огляду місця події та висновку дактилоскопічної експертизи (журнал та звукозаписувальний технічний засіб судового засідання від 24 грудня 2019 року, а. с. 44-45, Т. 3).
Таким чином, судом апеляційної інстанції не було допущено порушень вимог ст. 404 КПК. Адже положення кримінального процесуального закону хоч і вимагають від судів відповідного реагування на клопотання, заявлені учасниками судового провадження, однак у випадку, коли клопотання захисника та засудженої особи обґрунтовані одними і тими ж аргументами, а тим паче, коли вони ідентичні за своїм змістом, то відсутня потреба в одному судовому засіданні розглядати кожне з них окремо. У зазначеній ситуації суд з`ясував думку учасників щодо клопотання та прийняв відповідне рішення з цього приводу.
Також Суд вважає неспроможними аргументи касаційної скарги про те, що місцевим судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань захисника про виклик понятих та відкладення судового засідання у зв`язку із підготовкою до судових дебатів.
Із журналу судового засідання від 14 грудня 2018 року вбачається, що суд першої інстанції виконав свій процесуальний обов`язок та розглянув заявлені клопотання та, не знайшовши підстав для задоволення, відхилив їх. Незгода захисника з такими процесуальними рішеннями суду, яку він висловлює у касаційній скарзі, не є свідченням про порушення вимог кримінального процесуального закону з боку суду першої інстанції. Окрім цього, розгляд кримінального провадження судом першої інстанції здійснювався протягом тривалого часу, що дозволяло стороні захисту завчасно підготуватися до судових дебатів. 
Серед іншого захисник стверджує, що під час призначення покарання ОСОБА_7 не було враховано обставини, яка пом`якшує покарання, – добровільного відшкодування шкоди.
Насамперед Суд звертає увагу на те, що під добровільним відшкодуванням шкоди слід розуміти активну поведінку винної особи, яка спрямована на усунення заподіяних нею негативних наслідків кримінально-караного діяння. Тобто в першу чергу це вольові та активні дії винного.
Однак дії ОСОБА_7 , яка віддала частину викраденого майна ОСОБА_13 не мали ознак вольових, а носили вимушений характер через те, що названий свідок заблокував дорогу автомобілю, в якому засуджені рухалися та намагалися втекти. Тобто повернення викраденого майна потерпілої відбулося під тиском тієї обстановки, в ході якої її злочинні діяння були виявлені.
Отже, судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставини, яка пом`якшує покарання за п. 2 ч. 1 ст. 66 КК.
Разом з тим під час призначення покарання ОСОБА_7 місцевим судом було враховано характер та ступінь тяжкості злочину, особу винної (на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за зареєстрованою адресою фактично не проживає, немає постійного місця роботи, інших осіб на утриманні немає, має не зняті та непогашені судимості, на шлях виправлення не стала, вину не визнала та не розкаялася, вчинила злочин у період іспитового строку, визначеного двома обвинувальними вироками щодо неї). Також цей суд не встановив обставин, які б пом`якшували чи обтяжували її покарання. 
В ході апеляційної перевірки суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з тим покаранням, яке призначив ОСОБА_7 місцевий суд.
На переконання Суду, обраний ОСОБА_7 вид та розмір покарання (позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців) є достатнім та справедливим, а тому сприятиме її перевихованню та попередженню вчинення нею інших кримінальних правопорушень. 
На підставі викладеного Суд вважає, що оскаржувані вирок місцевого та ухвала апеляційного суду є законними, обґрунтованими та вмотивованими, відповідають вимогам кримінального процесуального кодексу щодо них.
Таким чином, за результатами касаційної перевірки колегією суддів не було встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність з боку судів попередніх інстанцій, як про це вказує захист у касаційній скарзі.
Керуючись статтями 433, 436–438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 грудня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6  – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3