ПОСТАНОВА 
Іменем України

07 липня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 398/511/21
провадження № 22-ц/4809/961/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Карпенко О. Л., Письменний О. А.,
за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ;
відповідач – Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини  НОМЕР_1  Національної гвардії України про відшкодування моральної шкодиза апеляційною скаргою Військової частини  НОМЕР_1  Національної гвардії України на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 року(суддя Бугайченко Т.А.). 
                                       
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
        01 лютого 2021 році (реєстрація в суді) ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Гулий Андрій Васильович звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - Військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
       Позовні вимоги мотивував тим, що 7 березня 2019 року наказом за № 34 о/с командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії та звільнено у запас Збройних сил України ОСОБА_1 за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок» і військову службу» (за станом здоров`я). Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 з 16 травня 2019 року його виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
       Проте, в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не виплачено грошу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2015 по 2019 року, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 16 травня 2019 року.
13 січня 2020 року Кіровоградський окружний адміністративний суд в адміністративній справі ЄУН 340/2830/19 ухвалив рішення, яким визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 травня 2019 року. Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати позивачу та виплатити грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 травня 2019 року. Рішення набрало законної сили 22.07.2020 року. На виконання вказаного рішення суду Військова частина НОМЕР_1 - 30.01.2020 року на картковий рахунок позивача перерахувала грошові кошти. При цьому, відповідачем у день розрахунку не було виконано приписи КЗпП України щодо виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тим самим порушено права позивача. 
За захистом вказаного права позивач звернувся до суду і рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 року його позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язано виплатити останньому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 року по 30.01.2020 року. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України було залишено без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 року залишено без змін.
14.09.2020 року Верховний Суд виніс ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача позивач лише 15.09.2020 року, тобто через 1 рік та 6 місяців після звільнення, отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач неодноразово порушував трудові та соціальні права позивача, зокрема не виплативши останньому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, не проводивши індексацію грошового забезпечення у зв`язку з чим позивач змушений був звернутись до суду за захистом своїх прав, що завдало йому моральної шкоди. Таким чином, на думку представника позивача, зважаючи на бездіяльність відповідача, яка встановлена вищезазначеними рішеннями судів, є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000 грн. 
В позові щодо підстав відшкодування моральної шкоди зазначено про неодноразові порушення відповідачем прав позивача, що змусило його звертатися до суду за відповідним захистом, середній заробіток за судовим рішенням отримано лише 15 вересня 2020 року. Така протиправна бездіяльність дає підстави для відшкодування моральної шкоди. Заявлено про стягнення судових витрат, витрат на правничу допомогу..
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує щодо вимог, вказує на положення ст. 233 КЗпП України. Наполягає, що відшкодування можливе лише за наявності встановлення вини заподіювача шкоди. У позові сторона взагалі не вказала в чому виражаються негативні емоції та чи досягли вони рівня страждань або приниження. Розмір відшкодування необґрунтований. 
Короткий зміст рішення суду
       Рішенням Олександрійського міькрайонного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 року позов ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гулий Андрій Васильович до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування моральної шкоди за несвоєчасну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено повністю.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок; на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів факт заподіяння йому моральних страждань. Судовим рішенням в адміністративній справі встановлено, що саме протиправна бездіяльність відповідача призвела до порушення трудових прав позивача, зазначений факт не потребує доказування. 
Додатковим рішенням від 16 квітня 2021 року суд стягнув з Військової частни НОМЕР_1 Національної гвардії Україним на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.
Короткий зміст апеляційної скарги 
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина  НОМЕР_1  подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про  відмову в задоволенні позовних вимог.  Вказано,  що спір у справі №398/511/21 є виключно трудовим спором, так як середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні визначений на підставі КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Аналогічна позиція зазначена у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012. Згідно даного рішення особа має право звернутись до суду з вимогою щодо стягнення моральної шкоди протягом трьох місяців з моменту виплати роботодавцем спірної суми. Згідно платіжного доручення №2595 від 14.09.2020, Військовою частиною НОМЕР_1 - 15.09.2020 виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. А позовна заява у справі №398/511/21 датована 06.01.2021. З огляду на вказані факти та згідно ч 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України Військова частина у відзиві на позовну заяву просила суд першої інстанції відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд першої інстанції не відреагував на цю заяву, чим порушив вимоги 263 ЦПК України та зазначені норми права. 
При розгляді даної справи важливим є встановлення наявності/відсутності моральної шкоди. Саме від наявності/відсутності моральної шкоди залежить можливість подальшої її компенсації. Згідно постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі 464/3789/17 адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Зі змісту позовної заяви та оскаржуваного рішення виходить, що моральна шкода підлягає компенсації тільки на підставі наявності та доведеності певного порушення й взагалі не залежить від характеру відповідних негативних наслідків для позивача. 
Факт наявності відповідних негативних емоцій у позивача та їх характер не досліджувались судом першої інстанції. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що бездіяльністю Військової частини Позивачу завдано моральної шкоди. Доказів наявності моральної шкоди, в тому числі й тих, котрі свідчили б про негативні емоції рівня страждань або приниження, позивачем суду взагалі не надано, судом не встановлено. Згідно абзацу 2 ч. З ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Відзив на апеляційну скаргу стороною позивача не подавався. 
Рух справи в апеляційному суді:
       Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України апеляційну скаргу до Кропивницького апеляційного суду подала 16 квітня 2021 року. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями, визначений суддя доповідач Дьомич Л.М..
       Цивільна справа надійшла в провадження апеляційного суду 23 квітня 2021 року.
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 28 квітня 2021 року судді: Письменний О.А., Карпенко О.Л. 
       Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, наданий строк для подачі відзиву.
Ухвалою від 5 травня 2021 року справу призначено до розгляду на 16 червня 2021 року. Розгляд справи, у зв`язку з відпусткою судді члена колегії, справа розглядом призначена на 7 липня 2021 року.
Позиції сторін у судовому засіданні 
       Сторони повідомленні належним чином про час, дату та місце розгляду справи (14:00 7 липня 2021 року, м. Кропивницький, вул. В. Пермська, 2), але в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явилися. 
       7 липня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надіслав до суду засобами електронного зв`язку клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника.
       Відповідач в апеляційній скарзі посилаючись на значне навантаження та наявністю карантину просить розглядати за апеляційною скаргою справу у віддсутності представника військової частини. 
       Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
       У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
        Крім того, згідно з ч. 4 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується. 
Суд першої інстанції встановив наступні обставини 
ОСОБА_1 є учасником бойових дій. Проходив військову службу у складі Збройних сил України (а.с.6).
07.03.2019 р. наказом № 34о/с командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та звільнено у запас Збройних сил України ОСОБА_1 за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) (а.с.7).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 115 від 16.05.2019 р. позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
В день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення, станом надень звільнення з військової служби 16.05.2019 р. 
Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини  НОМЕР_1  Національної гвардії України. У позові про визнання  протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1  Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати  ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 16.05.2019 р.;зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби - 16.05.2019 р.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду по справі № 340/2830/19 від 13.01.2020 р. позовні вимоги позивача були задоволені в повному обсязі.

30.01.2020 р. військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України на картковий рахунок позивача було перераховано грошові кошти.
Строки визначені положеннями статті 116  КЗпП порушені, а відтак відповідач повинен був одночасно з виплатою повного розрахунку виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).
У день розрахунку не було виконано приписи даної статті - Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тим самим порушено права позивача.
Позивач звернувся до суду для захисту порушених прав.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2020р. у справі № 340/402/20 за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини  НОМЕР_1  Національної гвардії України позовні вимоги були задоволені:визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 17 травня 2019 року до 30 січня 2020 року).
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020р. у справі № 340/402/20 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України було залишено без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року у справі № 340/402/20 - залишено без змін.
14.09.2020р. у справі № 340/402/20 Верховний Суд виніс ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року у справі №340/402/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Протиправна бездіяльність  відповідача,  встановлена  судовим рішенням, а відтак  наявні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди. 
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
       Суд першої інстанції встановив, що позивач перебував на військовій службі, яку проходив у Військовій частині НОМЕР_1 .
       У зв`язку з проходженням військової служби та відповідно до ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ОСОБА_1 мав право на час звільнення зі служби на отримання грошової компенсації за дні невикористаної ним відпустки. 
       Таку компенсацію на час звільнення з військової служби позивач не отримав від відповідача, змушений був звертатися до суду за захистом свого права, а після отримання позитивного судового рішення чекав на його виконання впродовж дев`яти місяців.
        А в подальшому вимушений був звертатися за компенсаційною вимогою в порядку статті 117 КЗпП.
       Суд встановив, що права позивача було порушене і у зв`язку з цим йому завдано моральних страждань.
        Суд першої інстанції встановив факт заподіяння Військовою частиною НОМЕР_1 моральної шкоди позивачу.
        З таким висновком суду першої інстанції не згоден відповідач, наполягаючі, що суд першої інстації не встановив обставини пов`язані із завданням моральної шкоди. 
Відповідно до положень частин 1 і 2 ст. 2 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
       Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
       Згідно з ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2011-ХІІ) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної  шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
        Тобто, вказано норма ст. 17 Закону № 2011-ХІІ в питанні відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди відсилає до іншого закону.
        Позивач керується Цивільним кодексом України (ЦК), який встановлює загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 23 цього Кодексу особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а відповідно до ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
       За своїм характером правовідносини, які склалися між сторонами по справі щодо відшкодування завданої колишньому військовослужбовцю моральної шкоди через невиплату середнього заробітку за затримку розрахунку є наближеними до трудових і регулюються нормами ст. 237-1 КЗПП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
       Відтак до спірних правовідносин застосовуються норми статей 233 та 237-1 КЗпП України.
       Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
       У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).
       З роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вбачається, що встановлені статтями 228, 233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
       Пропуск без поважних причин строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові.
       У п. 1 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 4-рп/2012 вказано: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.».
       В п. 2.2. мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав, зокрема, таке: «Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
       Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним розрахунку.
       Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин».
Суд першої інстанції встановив і сторони це не оспорюють, що позивач отримав від Військової частини НОМЕР_1 передбачену рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 р. у справі № 340/402/20 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 164 614,97 грн - 15 вересня 2020 року (а.с.44). Як вказує сторона позивача, не вперше відповідач порушує його права, протиправна бездіяльність останнього встановлена вищевказаним судовим рішенням.
Однак позов про захист порушенного права, відшкодування моральної шкоди пов`язаної з несвоєчасною виплатою середнього заробітку за затримку розрахунку, пред`явлено з пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку. Про це вказував в своєму відзиві на позовну заяву відповідач, закон не пов`язує застосування даної норми внаслідок певної заяви, стаття 233 КЗпП України має застосовуватися судом в таких правовідносинах без заяв сторін. Законодавець визначає можливість встановлення поважності причини пропуску строку звернення до суду, але за умови такої заяви позивача і обгрунтованості підстави.
Суд першої інстанції жодним чином не прореагував на письмові доводи сторони відповідача, не визначив вищевказане не тільки у викладенні в рішенні позиції даної сторони, але і самостійно не застосував положення ст. 233 КЗпП, ролзглядаючі позовні вимоги.
Як завзначено виплата середнього заробітку за затримку розрахунку внаслідок виконання судового рішення, отримана стороною 15 вересня 2020 року, а звернення відбулося 12 січня 2021 року, про що свідчить відповідна відмітка про дату поштового відправлення на сайті Укрпошти (а.с. 27). В позові вказана дата звернення 6 січня 2021 року, реєстрація в суді відбулася 1 лютого 2021 року. Зазначені дати виходять за межі строку звернення, передбаченому ст. 233 КЗпП України. Відрахування строку є три місяці з наступного за 15 вересня 20210 року дня, дата подачі є дата поштового відправлення (а.с.12)
       В суді першої та апеляційної інстанціі питання про наявність поважних причин пропуску такого строку з боку позивача не поставало. 
       Матеріали справи не містять відомостей про існування об`єктивних обставин, які б перешкоджали позивачу звернутися до суду в межах встановленого законом строку, як відсутня і відповідна заява в порядку ст. 234 КЗпП. 
       Отже, доводи апеляційної скарги дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, відтак спростовуються висновки про задоволення позову. 
Таким чином, суд першої інстанції не врахувавши вимоги законодавства, належним чином не перевіривши доводів та заперечень відповідача, дійшов безпідставного висновку про задоволення позову. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача в частині доводів про безпідставне не застосування вимог ст. 233 КЗпП є обґрунтованою, а відтак підлягає задоволенню. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідно розподіляяються судові витрати за положеннями ст. 141 ЦПК.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 рокускасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1362,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Карпенко

О. А. Письменний