ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року	Львів	Справа № 380/12530/20 пров. № А/857/14381/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Кушнерика М. П., Ніколіна В. В.,
з участю секретаря судового засідання –      Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 16 червня 2021 року у справі № 380/12530/20 за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) про скасування постанови про накладення штрафу,-

суддя в 1-й інстанції – Мричко Н. І.,
час ухвалення рішення – 16.06.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                             в с т а н о в и в:

Позивач – Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернулося в суд з позовом до відповідача – Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів), в якому просило скасувати постанову старшого державного виконавця від 16 грудня 2020 року ВП №61921269 про накладення штрафу за невиконання без поважних причин рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі №1.380.2019.002063.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що відповідачем протиправно прийнято постанову старшого державного виконавця від 16 грудня 2020 року ВП №61921269 про накладення штрафу за невиконання без поважних причин рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі №1.380.2019.002063, оскільки позивачем вживав усіх можливих заходів щодо виконання вищезазначеного рішення. Зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомляло відповідача про обставини, які унеможливлюють виплату пенсії стягувачу у виконавчому провадження - ОСОБА_1 . Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник позивача (апелянта) – Козуб О. А. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Представник відповідача – Роман Н. О. не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.002063 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року та здійснити компенсацію ОСОБА_1 втрати частини доходів за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії відповідно до Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат”. Рішення суду в частині зобов`язання виплатити пенсію ОСОБА_1 допущено до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.
20 грудня 2019 року Львівський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року та здійснити компенсацію ОСОБА_1 втрати частини доходів за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії відповідно до Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат”.
27 квітня 2020 року відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №61921269 щодо виконання виконавчого листа № 1.380.2019.002063, виданого 20 грудня 2019 року Львівським окружним адміністративним судом. Про прийнятті вказаної постанови відповідач повідомив позивача листом від 27 квітня 2020 року № В-8/03.1-26/61921269/9145.
Листами від 05 травня 2020 року № 1300-0308-8/28884, від 08 травня 2020 № 1300-0806-8/29956 позивач повідомив відповідача про те, що на виконання судового рішення в частині зобов`язання виплатити пенсію ОСОБА_1 в межах суми стягнення за один місяць (червень 2018 року) здійснено виплату у розмірі 2788,99 грн органом Пенсійного фонду додатковими відомостями у вересні 2019 року згідно з встановленою датою виплати 10 число. Заборгованість по пенсійній виплаті за липень 2018 року в розмірі 2788,99 грн та компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України “Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” в розмірі 469,66 грн (розмір буде переглянуто після виплати пенсії за липень 2018) включено в Реєстр судових рішень за реєстраційним номером 1335581 та буде виплачено органом Пенсійного фонду після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати заборгованостей внутрішньо переміщеним особам.
Відповідач надіслав позивачу вимогу від 12 листопада 2020 року № В-8/03.1-35/61921269/1793, в якій зазначено про необхідність у триденний термін з дня отримання вимоги повідомити про здійснення виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 липня 2018 року по 31 липня 2018 року та виплати компенсації втрати частини доходів за період з 01 липня 2018 року по 31 липня 2018 року згідно із рішенням суду від 08 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.002063.
Листом від 17 листопада 2020 року № 1300-5305-8/93910 позивач повідомив відповідача про те, що пенсійна виплата ОСОБА_1 за липень 2018 року в розмірі 2788,99 грн та компенсація втрати частини доходів у зв`язку із порушенням виплати пенсії буде виплачена органом Пенсійного фонду після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам, оскільки на момент поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та до теперішнього часу Кабінетом Міністрів України такий порядок не визначений. Крім того, заборгованість, яка виникла на виконання рішення суду включена в Реєстр судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.
16 грудня 2020 року відповідач прийняв постанову про накладення штрафу ВП № 61921269, якою за невиконання без поважних причин рішення на позивача накладено штраф у розмірі 5100,00 грн.
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом в суд.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно прийнято постанову про накладення штрафу від 16 грудня 2020 року ВП № 61921269, оскільки невиконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.002063 у зв`язку з відсутністю окремого порядку виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам не може бути поважною причиною невиконання рішення суду.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Ч.2 ст.14 КАС України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до ч.3 ст.14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положення ст.370 КАС України передбачають, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з ч.4 ст.372 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у вказаному Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, вказаним Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до вказаного Закону, а також рішеннями, які відповідно до вказаного Закону підлягають примусовому виконанню.
Правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. При цьому, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника. Встановлення таких обставин здійснюється шляхом виконання державним виконавцем своїх обов`язків та реалізації прав, передбачених ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, а також дотриманням сторонами виконавчого провадження свої обов`язків.
Зокрема, ч.1 ст.18 вищезазначеного Закону № 1404-VIII передбачає, що Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Згідно з п.1 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Відповідно до п.16, п.18 вищезазначеної статті  виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Ч.6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Згідно з ч.1 ст.63 Закону України “Про виконавче провадження” за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 вказаного Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Відповідно до ч.2 ст.63 Закону України “Про виконавче провадження” у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 квітня 2020 року відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №61921269 щодо виконання виконавчого листа № 1.380.2019.002063, виданого 20 грудня 2019 року Львівським окружним адміністративним судом про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року та здійснити компенсацію ОСОБА_1 втрати частини доходів за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії відповідно до Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат” та повідомлено позивача листом від 27 квітня 2020 року № В-8/03.1-26/61921269/9149 (а.с.70).
При цьому, Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомлено відповідача про те, що на виконання судового рішення в частині зобов`язання виплатити пенсію ОСОБА_1 в межах суми стягнення за один місяць (червень 2018 року) здійснено виплату у розмірі 2788,99 грн органом Пенсійного фонду додатковими відомостями у вересні 2019 року згідно з встановленою датою виплати 10 число. Заборгованість по пенсійній виплаті за липень 2018 року в розмірі 2788,99 грн та компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України “Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” в розмірі 469,66 грн (розмір буде переглянуто після виплати пенсії за липень 2018) включено в Реєстр судових рішень за реєстраційним номером 1335581 та буде виплачено органом Пенсійного фонду після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати заборгованостей внутрішньо переміщеним особам, що підтверджується листами від 05 травня 2020 року № 1300-0308-8/28884, від 08 травня 2020 року № 1300-0806-8/29956.
12 листопада 2020 року відповідачем на адресу позивача надіслано вимогу державного виконавця №В-8/03.1-35/61921269/1793, в якій зазначено про необхідність повідомлення органом Пенсійного фонду про здійснення виплати пенсії стягувачу ОСОБА_1 за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року та виплати компенсації втрати частини доходів за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року згідно з судовим рішенням по справі №1.380.2019.002063 ( а.с. 81).
На вимогу державного виконавця, позивачем повідомлено відповідача про те, що пенсійна виплата ОСОБА_1 за липень 2018 року в розмірі 2788,99 грн та компенсація втрати частини доходів у зв`язку із порушенням виплати пенсії буде виплачена органом Пенсійного фонду після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам, оскільки на момент поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та до теперішнього часу Кабінетом Міністрів України такий порядок не визначений, що підтверджується листом № 1300-5305-8/93910 від 17 листопада 2020 року (а.с.83).
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з аналізу вищенаведених документів, наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, вбачається, що неможливість виконання позивачем рішення суду від 08 липня 2019 року у справі №1.380.2019.002063 зумовлена відсутністю окремого порядку виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що наведені обставини не можуть свідчити про вчинення будь-яких дій на виконання рішення, а покликання апелянта на відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих соціальних виплат не звільняє державу в особі уповноваженого органу від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум соціальних виплат, а тому невиконання рішення суду від 08 липня 2019 року у справі №1.380.2019.002063 у зв`язку з відсутністю окремого порядку виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам не може бути поважною причиною невиконання рішення суду.
Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області без поважних на те причин не виконано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.002063 і у відповідності до ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» це є підставою для накладення на боржника штрафу, оскільки належних доказів на спростування цих обставин суду не надано. 
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно прийнято постанову про накладення штрафу від 16 грудня 2020 року ВП № 61921269, оскільки невиконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.002063 у зв`язку з відсутністю окремого порядку виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам не може бути поважною причиною невиконання рішення суду.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.242, 243, 250, 268, 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 16 червня 2021 року  у справі № 380/12530/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили  з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 08 вересня 2021 року.