ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1089/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/1002/20 Категорія: 311000000 	Романенко В. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       01 липня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І. 
за участю секретаря Анкудінова О.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання сплатити єдиний соціальний внесок, -

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог вказував, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 у справі № 712/14661/16-ц, його позов до Міністерства оборони України задоволено частково, у зв`язку із чим постановлено визнати незаконним та скасувати наказ № 69 начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України від 30.11.2016 в частині звільнення з 30.11.2016 ОСОБА_1 , інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з розформуванням 4 військового представництва Міністерства оборони України. Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30.11.2016. Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30.11.2016 по 06.03.2017 включно у розмірі 7341,00 грн.
Рішення суду набрало законної сили.
Крім того, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18 вирішено його позов до Міністерства оборони України та постановлено зобов`язати Міністерство оборони України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.04.2017 по 16.11.2017 включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.
Вказане рішення суду також набрало законної сили.
Наразі, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 57400652, що було відкрито 11.10.2018 на підставі виконавчого листа № 712/1344/18 виданого 28.09.2018 Соснівським районним судом м. Черкаси про зобов`язання Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.04.2017 по 16.11.2017 включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.
17.09.2019 він звернувся із письмовою скаргою до Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, якою просив повідомити по якій причині йому не оплачені листки непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.
У відповідь ним отримано лист Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області від 30.09.2019 № 1602-24-1553, у якому інформувалось про те, що оскільки Міністерством оборони України не сплачено єдиний соціальний внесок перед настанням страхового випадку (січень - лютий 2017 року), що підтверджується даними Державного реєстру персоніфікованого обліку застрахованих осіб, оплата листків непрацездатності серії АДЗ № 296172,296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017 - не є можливою.
20.11.2019 за вихідним номером 11102/Г/26-15-33-08-15 від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві отримано лист у якому повідомлялось про відсутність підстав для проведення позапланової перевірки по факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України, оскільки, ніби то, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою єдиного соціального внеску.
Вказує, що висновок, який зроблений в листі Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 20.11.2019 № 11102/Г/26-15-33-08-15 щодо того, що в даному випадку відсутня база нарахування єдиного соціального внеску, так як ніби то за рішеннями у справах № 712/14661/16 та № 712/1344/18 здійснено відшкодування, нараховане йому як працівнику за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим.
В силу вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Міністерством оборони України мало бути сплачено за нього єдиний соціальний внесок у період з листопада 2016 року по березень 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 у справі № 712/14661/16-ц на суму 7341,00 грн., як з середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а за період з березня по листопад 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18, виходячи із попередньо встановленої суми середньої заробітної плати.
Вищевказаного зроблено відповідачем не було, у зв`язку із чим, порушуються його права, так як Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не містить інформації про сплату за нього його роботодавцем єдиного соціального внеску за період з січня 2017 року по жовтень 2018 року. Дана обставина унеможливлює оплату Черкаським міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області йому листків непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.
Просить суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017, а за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18. Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017, а за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року позовну заяву  задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування  ОСОБА_1  за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року.
Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування  ОСОБА_1  за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь  ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 950 грн.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.
В іншій частині відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивач має право вимагати від відповідача виконання ним наведених вище вимог закону та реалізував це право, звернувшись до суду з позовом, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування  ОСОБА_1  за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року та зобов`язання Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування  ОСОБА_1  за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року.
Щодо визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 року та зобов`язання Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 року, суд зазначає, що відповідно до вимог абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок перераховується одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
Отже, момент фактичної виплати середнього заробітку, є тією обставиною, яка зумовлює виникнення у роботодавця обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску.
Таким чином, оскільки середній заробіток за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 року позивачем фактично не отриманий, вимога про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в цій частині є передчасною.
В апеляційній скарзі Міністерство оборони України вказує, що судом було неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, а також має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та зазначає, що справу розглянуто неповноважним судом, а тому просило скасувати рішення суду та прийняте нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зауважено, що Міністерство оборони України не було роботодавцем ОСОБА_1 , тому не може відраховувати податок на доходи фізичних осіб та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування осіб, які не перебувають з ним у трудових відносинах.
Так як позивач не працює в апараті Міністерства оборони України, а є працівником 1347 військового представництва Міністерства оборони України, яка перебуває на фінансовому забезпеченні у Черкаському ОВК, то і відповідні виплати здійснює фінансовий орган Черкаського ОВК на підставі наказів начальника 1347 військового представництва Міністерства оборони України.
Зазначає, що суми заробітної плати, стягнуті державною виконавчою службою за рішенням суду на користь працівника згідно з виконавчим листом, не є базою нарахування єдиного внеску.
ОСОБА_1 не є суб`єктом правовідносин, які утворилися між роботодавцем позивача та державною фіскальною службою України, у зв`язку із чим ОСОБА_1 не може перебирати на себе повноваження (права та обов`язки) ДФС та звертатися із позовною заявою по визначеному питанню.
Звертає увагу, що у даній справі наявний публічно-правовий спір, що підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 у справі № 712/14661/16-ц, позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - 1347 військове представництво Міністерства оборони України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ № 69 начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України від 30 листопада 2016 року в частині звільнення з 30 листопада 2016 року ОСОБА_1 , інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з розформуванням 4 військового представництва Міністерства оборони України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30 листопада 2016 року.
Стягнуто з Міністерства оборони України (ідентифікаційний код ЄДРПОУ: 00034022, місцезнаходження: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2016 року по 6 березня 2017 року включно у розмірі 7 341 (семи тисяч триста сорок однієї) грн. 84 коп.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а також у частині стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць - січень 2017 року у розмірі 3 337 (три тисячі триста тридцять сім) грн. 20 коп. допущено до негайного виконання.
Ухвалою апеляційною суду Черкаської області від 19.04.2017 у справі № 712/14661/16-ц, апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: 1347 військове представництво Міністерства оборони України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – залишено без змін.
08.05.2019 постановою Верховного Суду касаційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 19 квітня 2017 року залишено без змін.
На виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30 листопада 2016 року.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року включно у розмірі 7341,84 грн.
На підтвердження сплати середнього заробітку стороною позивача надано суду довідку АТ «Ощадбанк», яка підтверджує сплату коштів Міністерством оборони України в сумі 7341,84 грн. на виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року у справі № 712/14661/16-ц, зазначені кошти були виплачені в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2016 року по 06.03.2017 року включно.
Однак, обов`язок нарахувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30.11.2016 року по 06.03.2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року у справі № 712/14661/16-ц та сплатити такий єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідачем не виконано.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18 позов ОСОБА_1 до Черкаського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Міністерство оборони України, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: начальник 1347 військового представництва Міністерства оборони України, про зобов`язання вчинити дії задоволено частково.
Зобов`язано Міністерство оборони України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2017року по 16 листопада 2017року включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ №296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року.
Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено без задоволення.
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 12.09.2018 у справі № 712/1344/18, апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, а рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20.06.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Міністерство оборони України, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: начальник 1347 військового представництва Міністерства оборони України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – залишено без змін.
Судами при розгляді вищезазначених позовів встановлено, що 4 військове представництво Міністерства оборони України є структурним підрозділом Міністерства оборони України, а не окремою юридичною особою. Розформування військового представництва як структурного підрозділу фактично є зміною внутрішньої структури Міністерства оборони України.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.10.2020 № № 5740652 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси виданого 28.09.2018 року у справі № 712/1344/18 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
У вказаній постанові зазначено, що до Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві направлено повідомлення про вчинення Міністерством оборони України кримінального правопорушення.
Відповідно до листа Головного управління Національної поліції у місті Києві листом від 24.11.2020 року № 675-аз/12525/1/-2020 повідомлено, що повідомлення про вчинення боржником Міністерством оборони України кримінального правопорушення на адресу Головного управління Національної поліції у місті Києві від старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.09.2020 року у справі № 712/1344/18 не надходило.
17.09.2019 позивач звернувся із письмовою скаргою до Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, якою просив повідомити по якій причині йому не оплачені листки непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.
У відповідь позивачем отримано лист Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області від 30.09.2019 № 1602-24-1553, у якому інформувалось про те, що оскільки Міністерством оборони України не сплачено єдиний соціальний внесок перед настанням страхового випадку (січень - лютий 2017 року), що підтверджується даними Державного реєстру персоніфікованого обліку застрахованих осіб, оплата листків непрацездатності серії АДЗ № 296172,296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017 - не є можливою.
09.10.2019 позивач звернувся із письмовим зверненням до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про необхідність перевірки факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України.
Листом Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області від 22.10.2019 № 4314/23-00-33-6010 повідомлено, що оскільки Міністерство оборони України перебуває на обліку в Головному управлінні Державної податкової служби у м. Києві, його звернення направлено до останнього.
20.11.2019 за вихідним номером 11102/Г/26-15-33-08-15 від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві отримано лист у якому повідомлялось про відсутність підстав для проведення позапланової перевірки по факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України, оскільки, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою єдиного соціального внеску.
Отже, на підставі встановлених обставин справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Щодо тверджень апелянта в частині того, що Міністерство оборони України не було роботодавцем ОСОБА_1 , а тому не може відраховувати податок на доходи фізичних осіб та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування осіб, які не перебувають з ним у трудових відносинах, то колегія суддів їх відхиляє з огляду на наступне.
Обов`язок по відраховуванні податку на доходи фізичних осіб та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування осіб покладено саме на Міністерство оборони України, оскільки трудовий договір з позивачем від імені роботодавця укладено 1347 військовим представництвом вказаного Міністерства, яке діє на підставі Положення.
Згідно довідки №62/13 з ЄДРПОУ (39) 1347 військове представництво Міністерство оборони України не є юридичною особою.
Отже, саме Міністерство оборони України, як роботодавець позивача наділений статусом юридичної особи (правосуб`єктністю у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства – ст. 46 ЦПК України).
Вказані обставини встановлені у постанові апеляційного суду Черкаської області від 12 вересня 2018 року у справі №712/1344/18, а тому в силу частини 4 статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.
Тому саме Міністерство оборони України, як роботодавець позивача та податковий агент останнього повинен нарахувати та сплатити податки та збори.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону №2464-VI Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  ЄВ (далі - також єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Положеннями частини другої статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.
Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.
Згідно з частиною п`ятою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.
Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 ПК платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.
Податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу (підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК).
У пункті 164.1 статті 164 ПК вказано, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
За змістом підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.
Частинами шостою, восьмою статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів.
Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Відповідно до абз 2 підпункту 4 пункту 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду,- середню заробітну плату за вимушений прогул.
Доводи апеляційної скарги про те, що сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу виплачена на користь позивача згідно з виконавчим листом не є базою для нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є помилковими та не ґрунтуються на положеннях Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не може звертатися до суду із зазначеним позовом, оскільки правом звернення наділені уповноважені органи, які проводять перевірки достовірності відомостей про застрахованих осіб, суперечать положенням пункту третього частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», який надає право працівнику безпосередньо в судовому порядку вимагати від страхувальника сплати страхових внесків.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що зобов`язання відповідача сплатити єдиний соціальний внесок із виплачених позивачу сум, призведе до подвійної грошового стягнення, оскільки позивачу були виплачені кошти в повному обсязі шляхом стягнення коштів з Міністерства оборони України, без утримання податку та інших обов`язкових платежів, то колегія суддів, перевіривши їх, доходить наступного висновку.
Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.
Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що єдиний соціальний внесок у розмірі 22%, ПДФО у розмірі 18 % та військовий збір у розмірі 1,5% є різними видами податків та зборів, а тому нарахування та стягнення єдиного соціального внеску, виплата яких є обов`язком роботодавця, не призведе до подвійної відповідальності, оскільки такі суми не виплачуються позивачу та не були у даній справі стягнуті на його користь.

В частині доводів апеляційної скарги щодо підсудності даної справи суду адміністративної юрисдикції, то колегія суддів враховує наступне.
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Конституційний Суд України зазначив, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
Частинами першою, другою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Як вбачається із рішень судів у справах 712/14661/16-ц та №712/1344/18 ОСОБА_1 із 07 вересня 2011 року працював на посаді цивільного працівника інженера – технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України. 
В подальшому, наказом начальника 1347 військового представництва Міноборони України №183 від 17.11.2017 року позивача поновлено на попередній роботі на посаді інженера – технолога 4 військового представництва Міноборони України з 30.11.2016 року та цим же наказом його звільнено 17.11.2017 року з займаної посади в порядку переведення у 1347 військове представництво Міноборони України. З 18.11.2017 року позивача призначено на посаду економіста групи №4 у вказаному представництві.
Отже, ОСОБА_1 є цивільним працівником у представництві Міністерства оборони України, тому спір не пов`язаний з проходженням публічної служби даною особою і за своєю правовою природою є цивільно-правовим. Крім того, даний спір не випливає із функцій Міністерства оборони України як суб`єкта владних повноважень, що також свідчить про належність його до розгляду судам загальної юрисдикції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення. 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Судді: