ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/1835/20                        Головуючий суддя І інстанції Ізмайлов І. К.
Провадження № 22-ц/818/2603/21                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: довічного утримання
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.
Позов мотивовано тим, що 10 червня 2015 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду).
Відповідно до умов договору ОСОБА_2 передав їй у власність квартиру АДРЕСА_1 , а вона зобов`язалася повністю утримувати ОСОБА_2 , забезпечувати його харчуванням, доглядом, одягом, необхідною допомогою, доглядати за внутрішнім та зовнішнім технічним станом квартири, а також надати можливість безкоштовного довічного користування вищезазначеною квартирою. Ціна матеріального забезпечення встановлена сторонами в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць, встановленої чинним законодавством України.
Вказує, що у цей же день ОСОБА_2 в рахунок місячних платежів за договором довічного утримання починаючи з січня 2031 року отримав від неї 41440 грн. про що склав розписку.
Умовами договору довічного утримання передання ОСОБА_2 коштів в розмірі 41440 грн. в рахунок місячних платежів, починаючи з січня 2031 року, не передбачено. ОСОБА_2 при посвідченні договору не повідомив нотаріуса про отримання коштів від неї і вони не були враховані як платіж за договором довічного утримання.
Вважала, що відповідач зберігає кошти без достатньої правової підстави, за відсутності укладеного між сторонами договору, а вона втратила належне їй майно. 
Зауважує, що оскільки відповідач безпідставно одержав та зберігає гроші то необхідно нарахувати проценти за користування ними які боржник зобов`язаний сплатити.
Між сторонами не було укладено договору про визначення процентів за користування відповідачем безпідставно одержаними коштами, а, отже розмір процентів встановлюється законом і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Сума процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 28 серпня 2015 року по 01 жовтня 2019 року становить 28702,90 грн. 
На підставі викладеного просила стягнути з ОСОБА_2 суму безпідставно отриманих коштів в розмірі 41440 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 28.08.2015 р. по 01.10.2019 р. в розмірі 28702,90 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що вона 10 червня 2015 оку передала відповідачу 41400 грн, а відповідач власноручно склав про це розписку, та зазначив, що гроші отримані в рахунок місячних платежів за договором довічного утримання, починаючи з 2031 року.
Вказує, що оскільки договір довічного утримання розірвано рішення суду від 05 липня 2019 року, а ОСОБА_2 отримав грошові кошті за період з 2031 року, зарахування цих грошей в рахунок виконання умов договору вважає не справедливим.
Вказує, що відповідач збагатився за її рахунок без достатньої правової підстави, оскільки сума у 34 рази перевищує обов`язок ОСОБА_4 за договором.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи,  матеріали справи та перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепурною Д.В. за реєстром 555 посвідчено договір довічного утримання щодо квартири АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_4 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_2 утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічним доглядом.
Відповідно до п. 2.1, 2.2. договору ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавшись повністю утримувати ОСОБА_2 , забезпечувати його харчуванням, доглядом, одягом, необхідною допомогою, доглядати за внутрішнім та зовнішнім технічним станом відчужуваної за цим договором квартири, а також надавати можливість безкоштовного довічного користування квартирою.
Ціна матеріального забезпечення (продуктів, одягу, необхідної допомоги) встановлена сторонами в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць, встановленої чинним законодавством України. 
10 червня 2015 року ОСОБА_2 склав просту письмову розписку про отримання від ОСОБА_4 передплати 41440,00 грн. в рахунок щомісячних виплат за договором довічного утримання з січня 2031 року.
16 червня 2016 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим змінила прізвище на ОСОБА_5 . 
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05.07.2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання (догляду) та визнання права власності на квартиру задоволено.
Розірвано договір довічного утримання (догляду) укладеного 10.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чепурною Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 555.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27.01.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05.07.2019 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання (догляду) та визнання права власності на квартиру визнано неподаною та повернуто апелянту.
Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст. 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ст. 1213 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду).
У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
Згідно із п.1 ч.1 ст.755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Відповідно до ч.2 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.
З матеріалів справи вбачається що за умовами договору довічного утримання до часу його розірвання рішення суду від 05.07.2019 року матеріальне утримання ОСОБА_2 становило розмір однієї мінімальної заробітної плати на місяць, встановленої чинним законодавством України.
Також встановлено що позивач не сплачувала утримання з грудня 2016 року по день розірвання договору 05 липня 2019 року.
Відповідно до розрахунку, наведеного в рішення суду першої інстанції сума належного утримання за зазначений період складає 91214 грн.
Тобто 41400 грн сплачені позивачем не перевищує суми, яку зобов`язана була сплатити позивач на виконання вимог договору довічного утримання.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Всупереч процесуального обов`язку позивач не спростувала розрахунки суду та висновки про те, що на день розірвання договору довічного утримання отримані від неї відповідачем грошові кошти вже були витрачені згідно умов та строку дії цього договору. Крім того, умову про авансування цих коштів у даному випадку не можна вважати дійсною з огляду на те, що вона була оформлена у простій письмовій, а не нотаріальній формі, в якій було укладений основний договір довічного утримання.
Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Так, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.
З огляду на вказані норми складена 10 червня 2015 року ОСОБА_2 проста письмова розписка про отримання від ОСОБА_4 передплати 41440,00 грн. підтверджує лише ті факти, що передбачені на виконання договору довічного утримання умови щодо отримання грошових коштів в рахунок щомісячних виплат за договором довічного утримання виконані .
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи скарги не знайшли свого належного підтвердження, вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення не встановлено.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 16 липня 2021 року.

Головуючий                                                                 В.Б.Яцина.

судді                                                                        І.В.Бурлака.

                                                                               О.М.Хорошевський.