ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 серпня 2021 року                                                                    м. Чернівці
справа № 725/356/21
провадження 22-ц /822/853/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретар Тодоряк Г.Д. 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотрвневого районного суду м.Чернівців від 02 липня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним. На підставі договору дарування житлового будинку серії НМР 178146 від 29.12.2020 року за реєстровим №3821 їй на праві приватної власності належить житловий будинок (котедж), який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно договору дарування земельної ділянки серії НМР 178147 від 29.12.2020 року за реєстровим №3823 на праві приватної власності їй належить земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,0173 га в межах згідно з планом, кадастровий номер якої - 7310136600:32:001:0063, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
На день звернення з позовною заявою до суду, вона зареєстрована у спірному будинку по АДРЕСА_1 . Крім неї зареєстрований у будинку відповідач  ОСОБА_1 , як член сім`ї попереднього власника, однак останній з грудня 2018 року в будинку фактично не проживає.
На даний час відповідач ОСОБА_1 не є членом її сім`ї й відповідно в будь-яких родинних відносинах вона з ним не перебуває, оскільки шлюб укладений між нею та ОСОБА_1 розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27.03.2019 року, яке набрало законної сили. 
Добровільно відповідач ОСОБА_1 знятись з реєстрації категорично відмовляється, а його реєстрація в належному їй на праві власності будинку створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.
Оскільки позивач є новим власником будинковолодіння, вона як власник будинку згоди на реєстрацію відповідача не надавала, вважає, що право відповідача на користування чужим майном втратилось і підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.
Крім того, в обґрунтування позову також вказувала, що відповідач з грудня 2018 року фактично не проживає у спірному будинку, спільного господарства з нею не веде, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в житловому приміщенні не має, що підтверджується Актом обстеження житлових умов ОСББ «Відень» від 10.02.2020 року, який був предметом дослідження під час розгляду в Першотравневому районному суді м.Чернівців цивільної справи №725/910/20 та зазначений факт також був встановлений судом шляхом допиту в судовому засіданні сусідів, які були учасниками складання цього Акту, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Просила визнати  ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотрвневого районного суду м.Чернівців від 02 липня 2021 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання судових витрат. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Першотрвневого районного суду м.Чернівців від 02 липня 2021 року скасувати, відмовити в позові ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано, що позивачкою не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Зазначає, що відповідач не проживає у спірному будинку у зв`язку з тим, що попередній власник ОСОБА_5 та позивачка ОСОБА_2 тривалий час йому чинять перешкоди у користуванні ним, свідомо та умисно намагаючись уникнути виконання рішення суду про його вселення.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права та дійшов до необґрунтованих висновків про наявність підстав для позбавлення його права на користування спірним будинком. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 .
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважає доводи апеляційної скарги безпідставними.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що спірний житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 до 29 грудня 2020 року належав на праві власності ОСОБА_5 - дочці ОСОБА_1 , який остання в подальшому подарувала згідно договору дарування від 29.12.2020 року матері - ОСОБА_2 .
У вищевказаному спірному будинку з 17 червня 2015 року й відповідно з 16 лютого 2017 року зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як батьки попереднього власника ОСОБА_5 . 
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27.03.2019 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу, а саме 29 грудня 2020 року на підставі договору дарування житлового будинку серії НМР 178146 від 29.12.2020 року за реєстровим №3821 ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок (котедж), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Судом достовірно встановлено, що на момент набуття позивачкою ОСОБА_2 29 грудня 2020 року права власності на спірне майно, шлюб між нею та ОСОБА_1 вже був розірваний, відповідне рішення набрало законної сили, а тому відповідач, станом на час набуття позивачкою права власності, втратив статус члена сім`ї ОСОБА_2 , як нового власника будинку.
У вищевказаному будинку зареєстровані з 17 червня 2015 року ОСОБА_2 , так з 16 лютого 2017 року ОСОБА_1 , що підтверджується відповідною довідкою об`єднання співвласників одноквартирних будинків котеджного типу у кварталі зблокованої житлової забудови «Відень».
Як вбачається з акту комісії ОСББ «Відень» від 10.02.2020 та від 11 січня 2021 року відповідач ОСОБА_1 , будучи зареєстрованими за адресою АДРЕСА_1 , у будинку з грудня 2018 року не проживає, що також не заперечується й відповідачем, який в свою чергу зазначав, що у спірному будинку не проживає у зв`язку із тим, що позивачка йому чинить перешкоди у користуванні власністю.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до  статті 150 ЖК УРСР  громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналізуючи зазначені норми матеріального права, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
При розгляді справи суд першої інстанції звернув увагу та застосував положення ст.8 Конвенції, де закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі  за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та  № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва)   №1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера  суспільних  відносин  не  може бути водночас врегульована   однопредметними   нормативними   правовими   актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є   й те,  що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено   самим   цим   актом,   автоматично   скасовується однопредметний акт,  який діяв у  часі  раніше.
Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, зокрема, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 406 ЦК України врегульовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Судом першої інстанції встановлено, що спірний житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 до 29 грудня 2020 року належав на праві власності ОСОБА_5 - дочці ОСОБА_1 , який остання в подальшому подарувала згідно договору дарування від 29.12.2020 року матері - ОСОБА_2 .
У спірному будинку з 17 червня 2015 року й відповідно з 16 лютого 2017 року зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як батьки попереднього власника ОСОБА_5 . 
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27.03.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Дане рішення набрало законної сили.
Після розірвання шлюбу, а саме 29 грудня 2020 року, на підставі договору дарування житлового будинку серії НМР 178146 від 29.12.2020 року за реєстровим №3821 ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок (котедж), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 
Судом встановлено, що на момент набуття позивачкою ОСОБА_2 29 грудня 2020 року права власності на спірне майно, шлюб між нею та ОСОБА_1 вже був розірваний, відповідне рішення набрало законної сили, а тому відповідач станом на час набуття позивачкою права власності, втратив статус члена сім`ї ОСОБА_2 , як нового власника будинку.
При цьому, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що після розірвання шлюбу він підтримує із позивачкою сімейні відносини й відповідно вони ведуть спільне господарство тощо. До того ж безпосередньо в судовому засіданні відповідач вказував на існування між ним та колишньою дружиною неприязних відносин.
При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц  (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом встановлено, що позивач є власником спірного будинку, а відповідач не є членом сім`ї позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з нею спільне господарство, між сторонами не укладався договір найму вказаного житла та договір дарування будинку не містить умов щодо збереження за ОСОБА_1 права проживання у спірному будинку. 
Враховуючи характер спірних правовідносин сторін та норми матеріального права які їх регулюють, суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами відсутні будь які родинні відносини й відповідно зважаючи на факт наявності неприязних відносин, які виникли внаслідок розірвання шлюбу та поділу майна, та що спільне проживання сторін у спірному будинку є неможливим.Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та усунення їй перешкод у користуванні будинком шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним будинком. 
Доводи апелянта щодо неврахування судом відсутності у нього іншого житла, є безпідставними. При розгляді справи судом вірно було враховано, що відповідач, маючи на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , свідомо та добровільно відмовився від права власності на неї при поділі майна подружжя, позбавивши себе у такий спосіб власності на житло й відповідно повинен був передбачити наслідки відчуження нерухомого майна.
Інші доводи апелянта зводяться до непогодження з рішенням суду першої інстанції, однак висновків суду не спростовують. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Першотрвневого районного суду м.Чернівців від 02 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повної постанови - 20 серпня 2021 року.
Головуючий І.Б. Перепелюк 

Судді                                            М.І. Кулянда

О.О. Одинак