КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
Єдиний унікальний номер справи: 759/11501/15-ц      Головуючий у суді першої інстанції: П`ят`ничук І.В.
Номер провадження: 22-ц/824/742/2021                         Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
29 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П., 
суддів: Білич І,М., Музичко С.Г.,
при секретарі - Качалабі О.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від                             14 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 . ОСОБА_1 третя особа : Святошинська районна в м.Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого жилого приміщення, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
В Святошинський районний суд міста Києва, 21 липня 2015 року звернулись ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення осіб, без надання житлового приміщення. 
З урахуванням уточнених позовних вимог просили суд виселити ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з житлового  приміщення,  а саме:  квартири АДРЕСА_1 без надання їм  житлового приміщення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 листопада 2014 року Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією видано розпорядження № 723 «Про затвердження наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордеру». 
Відповідно до ст.ст. 121-123 ЖК України, Святошинською РДА в місті Києві, 31 грудня 2014 року прийнято рішення та видано ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 ордер № 437, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
Святошинським районним відділом ГУ ДМС України в м. Києві, 15 січня              2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі ордера було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, вселитись до спірної квартири вони не можуть, оскільки відповідачі зайнявши самовільно вказане жиле приміщення, заперечують щодо виселення їх з даного приміщення, своїми діями чинять перешкоди ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 у здійсненні права користування службовим приміщенням, в зв`язку з чим,  позивачі просять задовольнити позовні вимоги.
Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 березня  2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено.
Виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення (а.с. 215-217 том 1).
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року залишено без змін (а.с. -162 т.с. 2).
Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу   ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від                 08 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 209-212 том 2).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада                 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено.
Виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада               2019 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у  задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилався на те, що приміщення у якому проживають відповідачі зайнято ними не самовільно, а з дозволу працівників Святошинської РДА міста Києва.
Наголошував, що суд першої інстанції не врахував те, що відповідачі є внутрішньо переселеними особами та не мають іншого житла, при цьому,                    ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є інвалідами дитинства.
Також вказував, що ордер на вселення у спірну квартиру позивачам було видано неправомірно.
Відповідач ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у  задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі з аналогічних підстав.
Наданим процесуальним законом правом подати до суду відзив на  апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , учасники справи не скористалися.
Частинами 1, 2 ст. 376 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом ст. 44  ЦПК України, особи, які  беруть участь у справі зобов`язані  добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 та представник ОСОБА_2 - адвокат Ляшенко І.І. вимоги апеляційних скарг підтримали та просили їх задовольнити.
Позивач ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада                 2019 року залишити без змін так як вважає його законним та обґрунтованим.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На думку колегії суддів, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року відповідає таким вимогам закону з огляду на наступне.
Судом встановлено, що на підставі розпорядження Святошинською РДА в місті Києві від 28 листопада 2014 року «Про затвердження наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордера» № 723 (а.с. 4 т.с. 1) ОСОБА_3 на сім`ю з двох осіб, її та ОСОБА_4 було надано службове жиле приміщення, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Також, 31 грудня 2014 року ОСОБА_3 було видано ордер № 437 на зайняття службового приміщення, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4 (а.с. 3 т.с. 1).
Як вбачається з довідки Єдиного районного розрахункового центру № 1842 від 25 вересня 2015 року у спірній квартирі з 27 березня 1989 року по 10 лютого                   2013 року проживав та був зареєстрований ОСОБА_8 , який був знятий з реєстрації з 28 листопада 2013 року у зв`язку зі смертю. (а.с. 55 т.с. 1).
Актом від 21 липня 2015 року, який затверджений начальником ЖЕД № 8 встановлено, що в спірній квартирі проживають ОСОБА_5 разом з родиною:               ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації виданої                          КП «ДУОЖФ Святошинського району міста Києва» ЄРРЦ Філія № 813 від 25 вересня 2015 року в спірній квартирі зареєстровані позивачі по справі (а.с. 56 том 1).
З розписки від 12 лютого 2015 року, яку ОСОБА_5 надала ОСОБА_3 , в присутності сусідів, ОСОБА_5 зобов`язалась в строк до 29 березня 2015 року виселитись з квартири АДРЕСА_1 . 
Також,  в даній розписці відповідач зазначила, що проживати в спірній  квартирі їй надали дозвіл родичі, що спростовує їх доводи про те, що дозвіл на проживання у вказаній квартирі її родині було надано Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією (а.с. 11 том 1).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 05 березня 1993 року в АДРЕСА_3 (а.с. 94,95 том 1).
З матеріалів справи, також вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ,               ОСОБА_6 , ОСОБА_1 взяті на облік як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції лише 17 лютого 2015 року, а місце їх перебування за адресою кв. АДРЕСА_1 зареєстроване 21 квітня 2015 року (а.с. 96,97 том 1), тобто після видачі ордеру на дане службове житло позивачу.
Відповідно до акту від 21 липня 2015 року, підписаного комісією у складі майстрів дільниці та затвердженого начальником ЖЕД № 8, при обстеженні було встановлено, що в квартиру  АДРЕСА_1 , не маючи на те законних підстав, самовільно вселилися і проживають відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . На припис звільнити квартиру вказані мешканці не реагують. ( а.с. 138 том 1).
У ст. 109 ЖК УРСР, зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Положеннями ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч. 1 ст. 15 ЦПК України,).
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно із ст. 99 ЖК УРСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що у спірній квартирі проживають без реєстрації відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ,                 ОСОБА_1 , ОСОБА_6 .
Жодних документів які б вказували на правомірність поселення відповідачів в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , суду відповідачами не надано.
З матеріалів справи вбачається, що для з`ясування обставин щодо вселення ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в спірну квартиру, 23 квітня 2019 року судом першої інстанції постановлено ухвалу  про витребування доказів від Київської міської ради, Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації відомостей щодо видачі листа-відповіді Київської міської державної адміністрації               від 08 лютого 2015 року, в якому зазначено, що: « ОСОБА_5 та її родина -               ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у травні 2014 року вселились до спірного житлового приміщення як внутрішньо переміщені особи, що потребують поліпшення житлових умов, оскільки на момент їх звернення і вселення вказане житло не було службовим, було вільним і перебувало у громадському житловому фонді у віданні КМДА». ( а.с. 38-39 том 3).
З відповіді Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від   22 травня 2019 року, що надійшла на виконання ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року, вбачається що за інформацією відділу діловодства апарату Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації лист зазначений в ухвалі суду в інформаційно-телекомунікаційній системі «Єдиний інформаційний простір територіальної громади м. Києва» не зареєстрований (а.с. 44 том 3).
Згідно відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в департаменті відсутня інформація щодо видачі листа-відповіді Київською міською державною адміністрацією від 08 лютого 2015 року про вселення родини ОСОБА_5 як внутрішньо переміщеної особи, які потребують поліпшення житлових умов до квартири АДРЕСА_1 .              (а.с. 53 том 3).
Відповідно до ч 8 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують п. 2 взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в порядку, встановленому статтею 4 цього Закону , п. 3 надання інформації внутрішньо переміщеним особам про можливі місця і умови для їх тимчасового проживання/перебування з урахуванням пропозицій органів місцевого самоврядування, громадських об`єднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних та фізичних осіб, про стан інфраструктури, довкілля у таких місцях; п. 6 надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, за умови оплати зазначеними особами відповідно до законодавства вартості житлово-комунальних послуг.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що звернення відповідачів до вказаних органів мало місце після вимог позивача щодо звільнення з спірної квартири так як доказів щодо поселення відповідачів до спірної квартири відповідно до п. 3 та п .6 ч. 8 ст. 11 вказаного Закону матеріали справи не містять.
Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 р, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним.
Частиною 1 ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Колегія суддів погоджується з висновком Святошинського районного суду міста Києва про те, що, що відповідачі самоправно зайняли житлове приміщення, оскільки документів, які б підтверджували правомірність користування квартирою суду надано не було.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою…зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена належним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).
Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За приписами статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Виселення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідь останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (п.6 ч. 3 ст.2 ст.11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивачів і відповідачів.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі    № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети».
В даному випадку з однієї сторони слід взяти до уваги інтереси відповідачів, які є тимчасово переміщеними особами з зони проведення АТО, самовільно зайняли вказане житлове приміщення та інтереси позивача, яка працюючи з 1995 року перебуває на квартирному обліку з 1999 року і на даний час отримавши в 2014 року ордер на дане жиле приміщення, понад чотири роки позбавлена права та можливості користування даним приміщенням, а також те, що як пояснювала сама відповідач, на її звернення її родині пропонувались інші приміщення, однак в переселенні до них вона відмовилась з огляду на те, що це був гуртожиток та нежитлове приміщення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок Святошинського районного суду міста Києва про доведеність позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.
Доводи апеляційних скарг про те, що приміщення у якому проживають відповідачі зайнято ними не самовільно, а з дозволу працівників Святошинської РДА міста Києва є безпідставними так як жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин апелянтами не надано. При цьому суд звертає увагу, що відповідачі взяті на облік як внутрішньо переселені особа та не позбавлені можливості звернутись до уповноважених органів для забезпечення їх постійним або тимчасовим житлом відповідно до вимог чинного законодавства.
Посилання апелянтів на те, що ордер на вселення виданий позивачам неправомірно не заслуговують на увагу так як питання правомірності видачі вказаного ордеру було предметом розгляду у цивільній справі № 759/13627/16-ц  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .. ОСОБА_4 , Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним, за результатами розгляду якої, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 р, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Вказані судові рішення набрали законної сили та залишені без змін постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року (провадження № 61-18604св19).
Посилання апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Святошинського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційні скарги не містять.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від                09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За приписами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада                 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                                           О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                                         І.М. Білич 

                                                                                                                      С.Г. Музичко