ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«15» вересня 2021 року
м. Харків
справа № 644/9348/20
провадження № 22ц/818/4074/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -               Котелевець А. В., Хорошевського О.М., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод»
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року в складі судді Бугери О.В.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 січня 2018 року його прийнято на роботу до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на посаду слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду шліфувально - складального виробництва за сумісництвом.

Наказом № 111-/19 від 21 квітня 2019 року його звільнено з посади за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України та основною причиною його звільнення є несплата належним чином заробітної плати, у зв`язку з чим заборгованість підприємства становить 29 259,41 грн.

Вказав, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок з ним при звільненні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку 227,74 грн за кожен день затримки. З моменту звільнення та до моменту подачі позову пройшло 152 робочих днів, тобто стягненню підлягає 34 616,48 грн. 
Посилався на те, що такими діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 20 000,00 грн.

Просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01 листопада 2019 року по 21 квітня 2020 року в загальному розмірі 29259,41 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 21 квітня 2020 року по 26 листопада 2020 року в розмірі 34 616,48 грн, моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з заробітної плати в розмірі 29 259,41 грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 29 259,41 грн, а всього 58 518,82 грн; виплату заборгованості та середнього заробітку провести за вирахуванням податків та зборів; позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди - залишено без задоволення; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з сплаченого судового збору в сумі  454,03 грн; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн; зобов`язано УДКСУ в Індустріальному районі м. Харкова повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений ним судовий збір відповідно до квитанції ПАТ Укрпошта» ПН215600426655 від 24 листопада 2020 року в сумі 1261,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, невірно визначив період та розмір дійсної заборгованості по розрахунку. Не взяв до уваги дані підприємства по заборгованості без врахування змін у структурі боргу за березень 2021 року. Зазначив, що судом порушено право відповідача на захист своїх інтересів у судовому засіданні та принцип змагальності сторін. Вказав, що позивач не надав оригіналу офіційної довідки з підприємства з підтвердженням остаточної суми боргу з заробітної плати з підписом та печаткою посадових осіб підприємства. Посилався на те, що станом на 08 квітня 2021 року заборгованість перед позивачем становила 26 574,95 грн (сума виплати, з якої утримано ВЗ та НДФЛ). Вважав, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши середній заробіток за період з 21 квітня 2020 року по 08 квітня 2021 року, оскільки позивач не збільшував суми позовних вимог. Зазначив, що майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання підприємством як роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам та сплати більшої суми обов`язкових платежів до бюджету. Тобто, стягнення середнього заробітку в розмірі 29 259,41 грн є невиправдано обтяжливим та непосильним для підприємства. Посилався на те, що судом не враховано, що на підприємстві встановлено неповну робочу неділю з чотириденним робочим графіком. Відповідно сума середнього заробітку за час затримки значно перевищує розмір дійсної виплати, яка підлягає сплаті. До апеляційної скарги долучено постанову наказ та довідку про заборгованість станом на 11 травня 2021 року. При цьому, слід зазначити, що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» оскаржує рішення лише в частині задоволених позовних вимог, тому судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення в частині відмовлених вимог не переглядається. Разом з апеляційною скаргою надано довідку № 343/54 від 30 квітня 2021 року, з якої вбачається, що станом на 08 квітня 2021 року розмір заборгованості з заробітної плати ОСОБА_1 становив 26 574,95 грн (це сума до виплати, з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ), а саме за: листопад 2019 року в розмірі 2635,45 грн; грудень 2019 року – 4901,43 грн; січень 2020 року – 4484,40 грн; лютий 2020 року – 5216,26 грн; березень 2020 року – 2536,57 грн; квітень 2020 року – 6800,84 грн. 
08 квітня 2021 року ОСОБА_1 сплачено заборгованість з заробітної плати за листопад 2019 року в розмірі 1054,18 грн. Таким чином, розмір заборгованості становила 25 520,77 грн (це сума до виплати, з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ), а саме за: листопад 2019 року в розмірі 1581,27 грн; грудень 2019 року – 4901,43 грн; січень 2020 року – 4484,40 грн; лютий 2020 року – 5216,26 грн; березень 2020 року – 2536,57 грн; квітень 2020 року – 6800,84 грн. Цю заборгованість сплачено наступними виплатами: 16 квітня 2021 року – 1106,89 грн за листопад 2019 року; 23 квітня 2021 року – 474,38 грн за листопад 2019 року та 490,14 грн за грудень 2019 року; 30 квітня 2021 року – 882,26 грн за грудень 2019 року. Станом на 11 травня 2021 року розмір заборгованості з заробітної плати ОСОБА_1 становила 22 567,10 грн (це сума до виплати, з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ) (а.с.73).
Також, надано наказ-постанову № 568/80 від 04 березня 2019 рок, яким встановлено на підприємстві режим неповного робочого часу – чотириденний робочий тиждень з робочими днями - понеділок, вівторок, середа, четвер – з 03 червня 2019 року до моменту винесення наказу-постанови про припинення дії даного режиму. З даним наказом – постановою ОСОБА_1 ознайомився 21 березня 2019 року (а.с.63,64).

10 серпня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» надійшло клопотання про поновлення строків для надання доказів, яке залишено без задоволення на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що трудові права ОСОБА_1 . Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» порушено, тому вони підлягають захисту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом № 12/19 від 25 січня 2018 року ОСОБА_1 з 26 січня 2018 року прийнято на роботу до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на посаду слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду шліфувально-складального виробництва за сумісництвом.

Наказом № 111/19 від 21 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.9-11).

З розрахункового листка на ім`я ОСОБА_1 за жовтень 2020 року вбачається, що заборгованість Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» перед позивачем, зокрема, за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року склала 29 259,41 грн (а.с.13).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас, згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно із частиною 5 статті 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до частини 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі статтею 241-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 29 259,41 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наданого до суду першої інстанції розрахункового листка, з якого вбачається, що ОСОБА_1 не отримує у строки, визначені статтею 115 КЗпП України заробітну плату, починаючи з листопада 2019 року. Тобто, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 29 259,41 грн.
Посилання Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на довідку № 343/54 від 30 квітня 2021 року, з якої вбачається, що станом на 08 квітня 2021 року заборгованість перед позивачем становила 26 574,95 грн (сума виплати, з якої утримано ВЗ та НДФЛ) колегія суддів до уваги не приймає на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України, оскільки підприємством не наведено підстав неможливості подання цієї довідки до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.
У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою   розрахунку   при   звільненні,  що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня   після   пред`явлення   ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

 Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України  така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.
При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судова колегія виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).
Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

З розрахункового листа вбачається розмір заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2020 року у розмірі 2536,57 грн, лютий 2020 року – 5216,26 грн.

Отже, за два останні місяці роботи перед звільненням (які вбачаються з розрахункового листка за жовтень 2020 року) середньоденний заробіток позивача складає: (2536,57 грн + 5216,26 грн)/41 робочих днів = 189,09 грн.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 квітня 2020 року по 26 листопада 2020 року.
Проте, оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи 21 квітня 2020 року, остаточний розрахунок з ним не проведено, тому саме з 22 квітня 2020 року починається відлік середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та по 26 листопада 2020 року, як зазначено в позові, а не по день ухвалення судового рішення 08 квітня 2021 року, як вказано в оскаржуваному рішенні.

Таким чином, кількість днів затримки розрахунку при звільненні з 22 квітня 2020 року по 26 листопада 2020 року складає 151 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22 квітня 2020 року по 26 листопада 2020 року становить: 189,09 грн х 151 робочих днів = 28 552,59 грн.

При цьому, на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України колегія суддів не приймає до уваги наданий Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» наказ-постанову № 568/80 від 04 березня 2019 рок, яким встановлено на підприємстві режим неповного робочого часу – чотириденний робочий тиждень з робочими днями - понеділок, вівторок, середа, четвер – з 03 червня 2019 року до моменту винесення наказу-постанови про припинення дії даного режиму, оскільки підприємством не наведено підстав неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено всіх сум, що належать йому від Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» у день звільнення, він має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Таким чином стягненню з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 28 552,59 грн, а не 29 259,41 грн, як зазначив суд першої інстанції з підстав, вказаних вище.

Підстав для зменшення такої суми, виходячи з критеріїв, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, судова колегія з урахування обставин даної справи не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з наведеного, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні із зменшенням стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29 259,41 грн до 28 552,59 грн, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі залишено без змін, тому підстав для перерозподілу судових витрат як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції в цій частині немає (щодо стягнення судом першої інстанції з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь держави судового збору в розмірі 840,80 грн та сплачений Державним підприємством «Завод «Електроважмаш» судовий збір в розмірі 1261,20 грн за подачу апеляційної скарги).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено на 82,48%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 693,49 грн підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» в цій частині задоволено частково на 17,52%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 220,96 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод».
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 472,53 грн (639,49-220,96).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» - задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року – змінити, зменшивши розмір стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29 259,41 грн до 28 552,59 грн, а всього, з 58 518,82 грн до 57 812, 00 грн.
Рішення суду в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі  454,03 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 472,53 грн.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                А. В. Котелевець

                                                                       О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 15 вересня 2021 року.