Номер провадження: 22-ц/813/3525/21 
Номер справи місцевого суду: 522/17026/14-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на спільно набуте майно, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б. 11 травня 2017 року у м. Одеса,-

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який уточнювала, до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_2 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на спільно набуте майно (т. 1 а.с. 2-13, т. 2 а.с. 138-148)
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що почала спільно проживати з відповідачем з 1996 року у м. Норільськ (Російська Федерація) однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання між ними були сімейні стосунки, оскільки вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет. Вони багато подорожували, в різні міста Російської Федерації та інші країни. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась спільна донька – ОСОБА_3 . У червні 2005 року позивачка з відповідачем, їхньою дочкою ОСОБА_4 та двома синами позивачки оселилися в м. Одеса. Після переїзду спільно орендували житлову квартиру АДРЕСА_1 , де проживали до 2011 року. За час спільного проживання ними спільно були набуті об`єкти нерухомості та інше майно. Шлюб між ними ніколи не реєструвався, хоча відповідач робив їй таку пропозицію.
У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (т. 2 а.с. 107-109).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що познайомилась з ОСОБА_2 у 2002 році в місті Одеса, коли він приїздив до її батька, з яким спільно вів справи по бізнесу. Через деякий час знайомства між нею та ОСОБА_2 виникли романтичні стосунки, згодом під час приїздів до м. Одеси він почав проживати в її квартирі по АДРЕСА_2 . У 2004 році ОСОБА_2 переїхав до м. Одеси на постійне проживання та вони продовжили проживати в квартирі ОСОБА_2 22 вересня 2004 року ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_2 зареєструвати шлюб. Оскільки на той момент вона ще навчалась, ними було прийняте рішення відкласти реєстрацію шлюбу та проживати спільно однією сім`єю без шлюбу.  Шлюб між ними був зареєстрований лише 22 вересня 2012 року. Під час спільного проживання вона та ОСОБА_2 були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет. За час спільного проживання за спільні кошти ними придбані 14 об`єктів нерухомості, квартира та нежитлові приміщення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року клопотання представника ОСОБА_1 було задоволено. Вжито заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту та заборонено відчуження наступного нерухомого майна, що зареєстровано за ОСОБА_2 : - приміщення № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 219,0 кв.м.; - нежиле приміщення магазину № НОМЕР_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 81,2 кв.м.; - нежиле приміщення магазину № НОМЕР_3 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 158,8 кв.м.; - стояночне місце №13 відокремленої автостоянки-паркінгу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 16,5 кв.м.; - стояночне місце № НОМЕР_4 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 74,9 кв.м.; - 1/2 частка нежитлових приміщень 9-ти поверхового будинку площею 209,7 кв.м. по АДРЕСА_7 ; - 1/2 частка нежитлових приміщень 9-ти поверхового будинку площею 136,6 кв.м. по АДРЕСА_7 ; - 1/2 частка нежитлових приміщень 9-ти поверхового будинку площею 203,9 кв.м. по АДРЕСА_7 ; - 1/2 частка нежитлових приміщень 8-ми поверхового будинку площею 146,7 кв.м. по АДРЕСА_7 ; - 1/2 частка нежитлових приміщень 8-ми поверхового будинку площею 202,2 кв.м. по АДРЕСА_7 ; - 1/2 частка нежитлових приміщень 9-ти поверхового будинку площею 148,9 кв.м. по АДРЕСА_7 ; - машинна стоянка №52, площею 13,1 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; - 1/2 частка нежитлового приміщення №202, площею 237,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 91-92)
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_2 була залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року заяву представника ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року (т. 3 а.с. 125-126).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду (т. 3 а.с. 127).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 було задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 22 вересня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (т 3 а.с. 129-133). 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси (т. 4 а.с. 72-73).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_2 (за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_1 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (т. 4 а.с. 66-68).
При новому розгляді справи 27.05.20216 року ОСОБА_2 (як третя особа, яка заявляє вимоги щодо предмета спору) звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (т. 5 а.с. 114-118).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_2 також відмовлено (т. 6 а.с. 147-159).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги, у якості доказів проживання апелянта та відповідача однією сім`єю, наявні у матеріалах справи письмові докази про перебування у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлової квартири в АДРЕСА_8 та реєстрацію місця проживання за цією адресою; на письмові докази щодо спільного відпочинку, підтвердженого документами одночасного перетину кордону ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і лист готелю, в якому вони проживали в одному номері; на наявність спільної дитини ОСОБА_6 ; на те, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлений рішеннями судів в інших цивільних справах; на показання свідків та фотоматеріали, наявні у справі (т. 6 а.с. 169-181). 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не дано правової оцінки наявним у матеріалах справи письмовим доказам, які підтверджують факт спільного користування відповідача і ОСОБА_2 послугами: стоматологічної клініки, служби таксі, пральні, медичного страхування; судом не враховано правову позицію відповідача щодо визнання позовних вимог ОСОБА_2 ; не враховано показання свідків та фотоматеріали, залучені до справи (т. 7 а.с. 2-7). 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно із частиною другою статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до вимог статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що: «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки».
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про встановлення батьківства НОМЕР_5 від 21 травня 2002 року, виданого відділом РАГС територіальної адміністрації Новосибірського району Новосибірської області (Т.1, а. с. 41), ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Новосибірськ Новосибірської області Російської Федерації. Мати дитини - ОСОБА_1 .
На час розгляду справи судом, громадянин Російської Федерації - ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 . Шлюб був зареєстрований 22 вересня 2012 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції здійснено відповідний актовий запис № 1696 та видане свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_6 від 22 вересня 2012 року (т. 1, а. с. 41). У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась дитина - ОСОБА_8 , про що свідчить свідоцтво про народження НОМЕР_7 від 20 березня 2013 р. (т. 1, а. с. 197).
Свідок зі сторони позивача – ОСОБА_9 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що ОСОБА_1 є матір`ю його товаришів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з якими товаришує більше 10 років. Зі слів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вони приїхали з м. Норільська. Бував у них в гостях в квартирі на АДРЕСА_5 , де інколи бачив ОСОБА_2 . Він вважав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подружжям. На момент подій, що про які він розповідає, йому було 13 років. Зі слів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вони та їхня мати переїхали жити в квартиру АДРЕСА_9 , хоча достовірно стверджувати це він не може. В гостях за цією адресою він ніколи не бував.
З огляду на вік свідка на момент подій, про які він давав свідчення, у суду виникли обґрунтовані сумніви щодо достовірності та допустимості цих свідчень як доказу по даній справі, оскільки особа 13-ти річного віку не здатна в повному обсязі оцінити наявність між чоловіком та жінкою стосунків притаманних сім`ї.
Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що є невісткою ОСОБА_1 . Зі слів чоловіка ОСОБА_10 - сина ОСОБА_1 , їй відомо, що вона та ОСОБА_2 проживали разом в квартирі АДРЕСА_9 . Бачила ОСОБА_2 двічі, в гостях ніколи не була.
Свідок ОСОБА_13 повідомив суду, що позивачка є його матір`ю. Після приїзду з м. Норільськ їхня родина оселилась в м. Одесі, проживаючи в орендованій квартирі на АДРЕСА_5 . В цей час ОСОБА_2 проживав з його матір`ю, фінансово забезпечував їх. ОСОБА_2 має спільну дитину з його матір`ю - ОСОБА_4 . Він був для нього як вітчим. З 14-16 років він почав проживати зі своїм старшим братом ОСОБА_11 окремо від матері в орендованих квартирах, які оплачував ОСОБА_2 . Мати відвідував раз на один-два тижні, отримуючи від неї продукти та гроші. Матір навідував за відсутності ОСОБА_2 , оскільки між ними мали місце сварки. ОСОБА_2 робив його матері та сестрі коштовні подарунки та спільно подорожував майже кожен рік. З 2010 - 2011 року ОСОБА_2 , його мати та сестра ОСОБА_4 проживали в квартирі АДРЕСА_9 . Він та його брат ОСОБА_11 , будучи зареєстрованим за тією ж адресою, в цій квартирі ніколи не жили. 2011 року матір та сестра почали проживати окремо від ОСОБА_2 .
З огляду на те, що свідок ОСОБА_13 є сином позивачки - ОСОБА_1 , суд вірно критично поставився до доказової сили показань цього свідка, оскільки суб`єктивне сприйняття певних обставин, має природно спрямований нахил трактувати такі обставини на корись рідної матері і не може бути повністю об`єктивним та безпосереднім.
Будучи допитаною в якості свідка, ОСОБА_1 підтвердила всі обставини, викладені у власному позові та письмових поясненнях.
Свідок зі сторони третьої особи - ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила суду, що знайома з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , бо була їхньою сусідкою за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючи з ними на одному поверсі в сусідній квартирі. Їй достовірно відомо, що починаючи з 2003-2004 вони почали проживати спільно. В той період ОСОБА_15 була студенткою. Вони часто зустрічались на сходах та біля квартири, підтримували добросусідські відносини, періодично були в гостях один в одного. Вона також зустрічала їх в універсамі «Сільпо» поблизу їхнього будинку. На руці у ОСОБА_2 було татуювання зроблене на честь ОСОБА_15 . Під час їхнього сусідства, ОСОБА_2 і ОСОБА_2 мали спільний побут, разом подорожували, жили як подружжя. У ОСОБА_15 та ОСОБА_16 були власні автомобілі. При спілкуванні з ОСОБА_2 довідалась, що ОСОБА_2 пропонував їй одружитись. Згодом ОСОБА_2 та ОСОБА_2 переїхали в квартиру на АДРЕСА_10 . Спілкується з ними по теперішній час.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка за заявою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_17 пояснив суду, що познайомився з ОСОБА_2 коли він придбав кв. АДРЕСА_9 . Проживає з ним та ОСОБА_2 на одному поверсі в квартирі АДРЕСА_11 . В їхніх квартирах відбувався ремонт. Під час проведення ремонту періодично спілкувався з ними. Після завершення ремонту приблизно в 2008 році ОСОБА_16 та ОСОБА_18 оселились у вказаній квартирі де і проживали. У них є син. З часу їхнього вселення в квартиру вони постійно проживали разом. З цією родиною підтримує добросусідські відносини, бував у них в гостях. З ОСОБА_1 раніше не знайомий і ніколи її не бачив, познайомився з нею під час судових засідань. На його телефон надходили повідомлення з погрозами від ОСОБА_19 .
Свідок третьої особи – ОСОБА_20 пояснив суду, що він є сусідом ОСОБА_2 по АДРЕСА_10 , оскільки їхні квартири розташовані на одному поверсі. Познайомився з ОСОБА_16 під час ремонту в квартирі. Згодом познайомився з ОСОБА_2 , яку ОСОБА_16 представив як свою дружину. Після завершення ремонту ОСОБА_16 та ОСОБА_15 оселилися в квартирі, де постійно проживають. Згодом у них з`явився син. Неодноразово бував в їх квартирі. ОСОБА_1 йому не знайома, в квартирі ОСОБА_16 вона ніколи не проживала.
Обставини, підтверджені показаннями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_20 , зокрема факти проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_2 в квартирі кв. АДРЕСА_9 та не проживання в цій квартирі ОСОБА_1 , не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм.
Свідок, допитаний за заявою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_21 , повідомила, що приблизно з 2005 по 2010 роки ОСОБА_2 винаймав квартиру на АДРЕСА_12 , яка належала їй. В квартирі проживала ОСОБА_1 зі своїми дітьми. ОСОБА_2 у цій квартирі вона не бачила. Квартиру оплачував ОСОБА_2 . Коли їй були потрібні гроші за оренду квартири завчасно, ОСОБА_2 казав їй отримати їх у його дружини ОСОБА_2 . За цих обставин у зазначений період вона неодноразово зустрічалась з ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 , де проживала ОСОБА_2 , поблизу універсаму «Сільпо», і отримувала від неї гроші за оренду квартири, в якій проживала ОСОБА_1 з дітьми.
Обставини, підтверджені показаннями свідка ОСОБА_21 , зокрема факт отримання від ОСОБА_2 грошей за користування квартирою, в якій у зазначений період проживала ОСОБА_1 , підтверджують факт знайомства та наявності певних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_2 у зазначений період часу. Показання цього свідка не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм.
Свідок зі сторони відповідача – ОСОБА_22 під час допиту повідомив, що знайомий з ОСОБА_2 приблизно з 1997 року, коли він проживав в місті Норільськ. В той час у них були спільні бізнес інтереси у сфері будівництва. З часу знайомства до самого переїзду ОСОБА_2 в м. Одесу, вони приятелювали, разом відпочивали, гостюючи один в одного, тощо. Він неодноразово бував в гостях у ОСОБА_2 в котеджному містечку в пос. Краснообськ. Під час цих візитів познайомився з батьком ОСОБА_23 . В той час ОСОБА_2 проживав зі своїми батьками, в постійних відносинах з жінками не перебував. Під час спільного відпочинку до часу переїзду в м. Одесу, він неодноразово бачив ОСОБА_2 в товаристві різних жінок, що дає йому підстави стверджувати про те, що ОСОБА_16 вів вільний від сімейних стосунків спосіб життя не маючи постійної співмешканки та/або дружини. З ОСОБА_1 не знайомий раніше її ніколи не бачив.
Обставини, підтверджені показаннями свідка ОСОБА_22 , зокрема факт того, що з 1997 року ОСОБА_2 проживав зі своїми батьками, в постійних відносинах з жінками не перебував, не мають правового значення для правильного вирішення справи.
Свідок зі сторони ОСОБА_2 – ОСОБА_24 під час допиту повідомив, що є батьком ОСОБА_2 . Познайомився з ОСОБА_2 в м. Москва під час урочистостей, які проводило земляцтво Хмельниччини. При знайомстві вони виявили спільну зацікавленість бізнесом в сфері будівництва. Приблизно у 2002 року, на запрошення ОСОБА_24 , ОСОБА_2 відвідав представництво його компанії в м. Одеса. В той же час він познайомив ОСОБА_2 зі своєю дочкою ОСОБА_15 , яка, будучі студенткою, на громадських засадах здійснювала представницькі та організаційні функції для бізнесу батька в м. Одесі. ОСОБА_25 та ОСОБА_15 виникли стосунки, згодом наприкінці весни 2003 року ОСОБА_2 почав проживати в квартирі ОСОБА_15 на АДРЕСА_2 . ОСОБА_24 неодноразово навідував свою доньку, перебуваючи у м. Одеса, буваючи в її квартирі спілкувався з ОСОБА_2 , який проживав там однією сім`єю з ОСОБА_15 . З 2011 року ОСОБА_15 та ОСОБА_16 переїхали жити в нову квартиру в пров. Каркашадзе. Він зі своєю дружиною (матір`ю ОСОБА_15 ) неодноразово відвідували їх. ОСОБА_15 та ОСОБА_16 також приїздили до них в гості. Він як батько ОСОБА_15 постійно матеріально підтримував її та їхню з ОСОБА_16 родину. Піклуючись про добробут доньки, виділяв їй значні суми коштів, за які вона з ОСОБА_2 спільно придбавала об`єкти нерухомості. На теперішній момент відносини між ним та ОСОБА_2 погіршились з причини фінансових непорозумінь. ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з 2012 року по теперішній час перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають малолітню дитину. На теперішній час проживають за межами території України. З ОСОБА_1 до початку судового розгляду справи знайомий не був.
З огляду на те, що свідок ОСОБА_24 є батьком третьої особи - ОСОБА_2 , суд першої інстанції критично поставився до доказової сили показань цього свідка, оскільки суб`єктивне сприйняття певних обставин спільного проживання його дочки з ОСОБА_2 має природно спрямований нахил трактувати такі обставини на корись дочки і не може бути повністю об`єктивним та безпосереднім.
Колегія суддів, враховуючи суперечливість та протилежність показань свідків з боку позивача та третьої особи, приймаючи до уваги, що їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю, погоджується із висновком суду про те, що вищезазначені показання свідків, а також спільні фотографії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та спільні фотографії ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , не можуть свідчити про факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 - однією сім`єю без державної реєстрації у період з 2004 по 2011 роки, та не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання.
Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16.
Щодо обставин перебування у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлової квартири в АДРЕСА_8 та реєстрації місця проживання за цією адресою, на які позивач посилається у позові, то судом зазначено наступне.
Згідно довідки КП «ОМБТІ та РОН» № 327761.75.12 від 08 лютого 2012 року (т. 1, а. с. 40 Т. 3 а. с. 206), ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 .
Згідно положень ч. 2 ст. 356 ЦК України, суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Відтак чинне законодавство не обмежує коло осіб які можуть мати у спільній частковій власності нерухоме майно, це свідчить про те, що співвласниками майна можуть бути в тому числі і особи, не пов`язані сімейними стосунками.
Факт перебування майна у спільній частковій власності чоловіка і жінки не є доказом наявності між ними стосунків притаманних сім`ї, наявності взаємних прав та обов`язків.
Під час судового розгляду справи представник відповідача зазначав, що відповідач мав намір оформити 1/2 частину квартири на доньку ОСОБА_4 , однак, оскільки для вчинення правочину за участю малолітньої дитини необхідно було збирати багато документів, ця частина квартири була тимчасово оформлена на ОСОБА_1 за умови подальшого переоформлення цієї частки у праві власності на дочку.
Реєстрація жінки та чоловіка за однією адресою, а також знаходження в їхній спільній власності нерухомого майна, не є безперечним свідченням їх проживання однією сім`єю.
Так, договір № 258/3 від 11.08.2003 року про дольову участь у будівництві житла наданий позивачем виключно в якості доказу спільного проживання, як до так і під час набутого ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно. Проте, даний доказ в сукупності з іншими доказами свідчить про існування певних відносин (ділових), факт знайомства, але не є достатнім доказом, що між сторонами виникли відносини притаманні подружжю з ознаками сім`ї в сенсі ст. 3 СК України (спільне проживання, спільний бюджет, наявність взаємних прав та обов`язків) (т. 1 а.с. 120).
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що факт реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі в АДРЕСА_8 , не може бути належним доказом того, що сторони мали сімейні відносини.
Крім того, під час судового розгляду справи, а також у апеляційній скарзі, позивач та її представник посилались на те, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлений рішеннями судів в інших цивільних справах і тому цей факт не потребує доказування. 
Так, 20 липня 2015 року Приморським районним судом міста Одеси було ухвалене рішення по справі №522/22526/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яким позовні вимоги були задоволені частково. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили (т. 4, а. с. 209-211 та т. 5, а. с. 2-4) апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, змінено вищевказане рішення суду. При цьому, у вказаному судовому рішенні судом апеляційної інстанції зазначено, що батьки спільної дитини позивача та відповідача довгий час проживали разом і у жовтні 2011 року припинили спільне проживання.
Крім того, 16 серпня 2016 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/19849/15-ц було частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 фактично понесені додаткові витрати на навчання у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ІТ ШАГ» на неповнолітню дитину ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 6251 гривень.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили (т. 6, а. с. 138-141) апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, змінено вищевказане рішення суду. У вказаному судовому рішенні судом апеляційної інстанції зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Колегія суддів зауважує, що предметом спору у справі, яка переглядається, є встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на спільно набуте майно.
Предметом спору у справі № 522/22526/14-ц були вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Предметом спору у справі №522/19849/15-ц було стягнення додаткових витрат на дитину.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Таким чином, оскільки факт спільного проживання ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не був предметом розгляду справи №522/22526/14-ц про стягнення аліментів, та справи №522/19849/15-ц про стягнення додаткових витрат на дитину, і про це не зазначено у резолютивних частинах рішення апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, то, відповідно, дана обставина не може мати преюдиційного значення для розгляду справи, що переглядається.
Щодо обставин спільного відпочинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на які позивач посилається у позові та у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно наявних в матеріалах справи відомостей Державної прикордонної служби України (т. 1, а. с. 107-108), у 2006, 2007 та 2008 роках позивач та відповідач перетинали державний кордон України і деякі дати в`їзду та виїзду цих осіб співпадають. Як зазначає ОСОБА_1 у своєму позові та апеляційній скарзі, після переїзду до м. Одеси вона та позивач з дочкою ОСОБА_4 багато подорожували за спільні кошти, проживаючи разом в готелях.
Відповідач, заперечуючи факт спільного проживання з позивачем під час закордонного відпочинку з дочкою, у своїх письмових запереченнях проти позову зазначив, що коли донька підросла, він виявив бажання возити її у закордонні подорожі, однак ОСОБА_1 відмовила йому у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон і поставила умову, що вона також має виїжджати з дитиною. Погодившись на цю умову, при виїзді закордон ОСОБА_2 завжди проживав в окремому від позивача та доньки готельному номері.
Обставини окремого проживання позивача та відповідача під час закордонного відпочинку підтверджуються наявною в матеріалах справи довідкою туристичного агентства «Лімпопо» за №45 від 30 вересня 2014 року (т. 1, а. с. 203-205). З цього документу вбачається, що ОСОБА_2 з 2006 року є постійним клієнтом цього агентства, бронював та особисто оплачував туристичне обслуговування для себе з окремим розміщенням в окремому номері та для позивача і доньки ОСОБА_4 двомісне розміщення в окремому номері.
Посилання позивачки на лист ГРАН ГОТЕЛЬ БАЙДА ДЕЛЬ ДЮК, розташованого у Тенеріфе (Іспанія) та його переклад українською мовою (т. 3, а. с. 101-105), вищезазначених обставин не спростовують, оскільки текст листа не містить конкретної інформації щодо обставин проживання відповідача, його дитини та позивача.
Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.
Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц.
Посилання ОСОБА_1 на наявність спільної з відповідачем доньки ОСОБА_4 та безпосередні спілкування з нею і участь у її вихованні та матеріальному забезпеченні, також не може бути безперечним доказом їх проживання однією сім`єю.
Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Як вірно вказано у рішенні суду першої інстанції, залучені до матеріалів справи і розглянуті судом в якості доказу фото матеріали (т.1, а. с. 71-84), на яких зображений відповідач поряд з дочкою ОСОБА_4 , а на деяких фото і поряд з ОСОБА_1 , не можуть бути беззаперечним доказом факту спільного проживання останнього однією сім`єю з позивачем, оскільки факт спілкування та спільного відпочинку з дочкою ОСОБА_2 не заперечувався, а характер взаємовідносин позивача та відповідача ці фото не відтворюють і ведення спільного господарства не підтверджують.
В письмових запереченнях проти позову ОСОБА_2 також зазначив, що спілкувався з позивачкою, оскільки піклувався про спільну дитину і тому він є на цих фото.
Колегія суддів зауважує, що сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечував й сам відповідач. Водночас, тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період (з 2004 по 2011 роки) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки, як вже вказувалось вище, позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17.
Залучені до матеріалів справи за клопотанням позивача копії довіреностей на зняття коштів з рахунків в відділеннях АКІБ «УкрСиббанк», оформлені позивачем на ОСОБА_2 (т. 5, а. с. 21, 26, 30, 34, 39), не підтверджують використання цих грошей для придбання майна, щодо якого ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги, а лише свідчать про існування між позивачем та відповідачем довірительних відносин. 
Колегія суддів також зауважує, що вказаний факт, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного у позові періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Крім того, у своїх поясненнях ОСОБА_1 посилається на наявну в матеріалах справи дизайн-пропозицію з текстильного оздоблення вікон, розроблену ОСОБА_27 (т. 2, а. с. 47), як на доказ обставин особистої участі в оздобленні квартири кв. АДРЕСА_9 . Однак, ці обставини спростовуються листом ФОП ОСОБА_28 від 27 жовтня 2004 року (т. 2, а. с. 186), з тексту якого вбачається, що відповідач одноособово розміщував та оплачував замовлення на оздоблення цієї квартири.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 , яка є власником 1/2 частини вказаної квартири, могла приймати участь у проведенні ремонтних робот у квартирі як її співвласник, однак, вказане не може бути підтвердженням факту спільного проживання позивача та відповідача, та ведення останніми спільного господарства.
Щодо наявної в матеріалах справи заяви відповідача від 27 жовтня 2009 року відносно передачі позивачем в заставу автомобіля (т. 3, а. с. 281), на яку ОСОБА_1 також посилається у апеляційній скарзі , то колегія суддів приходить до наступного.
Згідно вказаної заяви, ОСОБА_2 дав згоду на передачу своєю дружиною ОСОБА_1 у заставу Банку автомобіля Rangt Rover, 2009 року випуску.
Однак, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача зазначив, що ОСОБА_2 не володіє українською мовою, бо є громадянином Російської Федерації і ніколи її не вивчав і підписав цю заяву, не розуміючи її змісту за вказівкою співробітника банку. Як вбачається з тексту заяви, вона була складена українською мовою, на звичайному аркуші паперу, містить примітку про те, що підпис вчинений в присутності менеджера універсального відділення №20 який встановлював особу підписанта на підставі наданих документів.
Колегія суддів, надаючи правову оцінку вказаному доказу, доходить до висновку, що саме лише зазначення у тексті надрукованої працівником банку заяви (а не написаної власноруч відповідачем) вказівки на те, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , не може бути визнане належним доказом проживання сторін однієї сім`єю, за умови відсутності фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.
Наявна в матеріалах справи довідка №58 від 08 травня 2008 року, засвідчена печаткою ПП «ЖЕК «Наш Дім» в якій зазначається, що ОСОБА_1 зареєстрована/проживає за адресою кв. АДРЕСА_9 з 21 квітня 2008 р., ніде не працює і не працювала; заходиться на утриманні чоловіка (т. 1, а. с. 39 та т. 3, а. с. 206), на яку посилається позивач, містить суперечливу інформацію яка суперечить і спростовується показаннями самої ОСОБА_1 , яка під час допиту у суді першої інстанції в якості свідка зазначила, що працювала фінансовим директором ПП «Квадро-Н», та на протязі п`яти років, починаючи з 2005 по 2010 роки, проживала в орендованій у свідка ОСОБА_21 квартирі на АДРЕСА_12 , що також зазначено в письмових поясненнях позивача (т. 4, а. с. 150-155).
Згідно акту від 17 жовтня 2014 року, складеного комісією співробітників ПП «ЖЕК «Наш Дім» (т. 2, а. с. 100) зазначено, що зареєстровані в кв. АДРЕСА_9 , ОСОБА_1 та її сини - ОСОБА_29 та ОСОБА_13 в цій квартирі не проживають з 2008 року. В квартирі проживає ОСОБА_2 та ОСОБА_30 з дитиною. Комунальні послуги сплачуються ОСОБА_2 .
Колегія суддів зазначає, що наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що з 2008 по 2011 роки у вказаній квартирі проводились ремонтні роботи і у квартирі ніхто не проживав, що спростовує зазначені позивачем обставини спільного проживання з відповідачем за вказаною адресою у період 2008-2011р.р.
З матеріалів справи також вбачається, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_31 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 , якій посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №12374 (т. 2, а. с. 222). Під час укладення цього договору позивачем підписана заява, згідно якої ОСОБА_1 сповіщає, що майно, яке є предметом цього правочину, не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання і продажу вказаної у договорі нерухомості вона не знаходилась у шлюбі та не проживала однією сім`єю з чоловіком.
03 березня 2009 року між ОСОБА_1 як продавцем, ОСОБА_32 та ОСОБА_33 як покупцями, був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Н.В. (т. 5, а. с. 84). Згідно п. 3 цього договору, ОСОБА_1 засвідчила, що на момент придбання предмету договору не є об`єктом спільної власності і придбана поза шлюбом.
29 квітня 2009 року між ОСОБА_1 як продавцем, та ОСОБА_34 як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, якій посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. (т. 2, а. с. 224). Під час укладення цього договору позивачем підписана заява, згідно якої вона сповіщає, що майно, яке є предметом цього правочину, не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання вказаної у договорі нерухомості вона не знаходилась у шлюбі та не проживала однією сім`єю з чоловіком (т. 2, а. с. 225).
Аналогічні заяви, що майно, яке є предметом правочину, не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання вказаної у договорі нерухомості він не знаходився у шлюбі та не прожив однією сім`єю з жінкою, не перебуваючи при цьому в шлюбі, підписані і відповідачем – ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 11, 171).
Факт вчинення самою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначених дій у повному обсязі спростовує доводи позовних заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо спільного проживання кожної з них з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу (т. 1, а. с. 143-148).
Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Колегія суддів вважає, що факт підписання вищезазначених заяв під час вчинення правочинів купівлі-продажу майна спростовує викладені у позові та апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про те, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, маючи взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.
Згідно матеріалів справи, 25 жовтня 2011 року між ОСОБА_35 як продавцем, та ОСОБА_36 як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, згідно п. 2 якого ОСОБА_2 стверджує і доводить до відома покупця, що на момент придбання предмету договору (як і на час підписання цього договору) в шлюбі не перебувала(ю), ні з ким не проживала(ю) однією сім`єю без укладення шлюбу.
Факт підписання вищезазначеного договору є дією, яка породжує права та обов`язки, спростовує викладені у позові третьої особи доводи ОСОБА_2 про те, що вона та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , маючи взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.
Щодо спільного користування відповідача і третьої особи послугами: стоматологічної клініки, служби таксі, пральні, медичного страхування, на які посилався представник ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог, судом зазначено наступне.
Згідно довідки ПП «Профідент» від 20 жовтня 2014 року (т. 2, а. с. 101), ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є пацієнтами стоматологічного центру «Профідент» з 2006 року по дату видачі довідки.
Відповідно до довідки ТОВ «Прометей» від 20 жовтня 2014 року (т. 2, а. с. 102) ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є постійними клієнтами з 2005 року по 2014 рік. Викликали таксі за адресами: АДРЕСА_13 .
Згідно довідки ПП «Кімс» від 18 жовтня 2014 року (т. 2, а. с. 103), ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є постійними клієнтами хімчистки з 2006 року.
Відповідно до довідки ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНТО» №146 від 07 жовтня 2014 року (т. 1, а. с.198) та отриманих у відповідь на запит суду документів (т. 4, а. с. 228-231), ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що проживають за адресою АДРЕСА_14 , були застраховані в ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНТО» з 07 серпня 2006 р. по 18 січня 2011 р.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вищезазначені докази у їх сукупності з показаннями свідків не підтверджують зазначеного у позові третьої особи періоду проживання і не доводять наявність між ними взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю, рівно як спільної участі в придбанні майна, яке є предметом цього позову.
Залучені до матеріалів справи і розглянуті судами першої та апеляційної інстанцій, в якості доказів, фотоматеріали (т.1, а. с. 164-188), на яких зображений відповідач поряд з ОСОБА_2 не є доказом факту спільного проживання останнього однією сім`єю з ОСОБА_2 в період часу, зазначений у позові ОСОБА_2 , оскільки характер взаємовідносин відповідача та третьої особи ці фото не відтворюють і, як вже вказувалось вище, фактів ведення спільного господарства не підтверджують.
Факт визнання ОСОБА_2 позовних вимог ОСОБА_2 колегією суддів до уваги не приймається, з наступних підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.
Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не підтверджено, що в указані у позовних заявах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 періоди, останні мали з ОСОБА_2 спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Колегія судів зазначає, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. 
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язані були довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільно проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та набуття спірного майна сторонами під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та з цих підстав правильно відмовив у позові.  
Доводи апеляційної скарги представників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказаних висновків не спростовують та обмежуються констатацією факту набуття майна під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а отже, належність цього майна до спільної сумісної власності, без доведення усіх складових, необхідних для надання цьому майну правового статусу спільної сумісної власності.
Інші докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складений 29 червня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе