ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 серпня 2021 року           справа №200/1737/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегія суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В.,
за участю секретаря судового засідання Сізонова Є.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Цирі С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 р. у справі № 200/1737/21-а (головуючий І інстанції Молочна І.С., повний текст складено 30.04 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                      УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, в якому просив визнати протиправною бездіяльності Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, що виявилася у відмові в наданні ОСОБА_1 публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло – двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням в інформації посади, яку займає особа, прізвище, ім`я, по-батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №26/10-08 від 26.10.2020р., який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26.10.2020 р.за №ПІ-Т-3928 та зобов`язати повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації №26/10-08 від 26.10.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26.10.2020 за №ПІ-Т-3928, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні (а.с. 2-12).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, що виявилася у відмові в наданні ОСОБА_1 публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло – двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , із зазначенням в інформації посади, яку займає особа, прізвище, ім`я, по-батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №26/10-08 від 26.10.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26.10.2020 за №ПІ-Т-3928. Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації №26/10-08 від 26.10.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26.10.2020 за №ПІ-Т-3928, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні (а.с. 112-116).
В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Відомості, які є предметом запиту відносяться до персональних даних та не можуть бути надані без згоди особи, якої стосуються ці відомості. Наголошує, що Державний секретар Міністерства юстиції України Богачова О.В. не є органом державної влади, а тому в розумінні п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути її розпорядником та як наслідок виступати відповідачем у справі, оскільки вона є лише посадовою особою Міністерства юстиції України, а отже позовні вимоги до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В. не мають правових підстав (а.с. 132-141).
На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач 26.10.2020 р. звернувся до Міністерства юстиції України із запитом на отримання публічної інформації №26/10-08, у якому просив надати інформацію про особу, якій надано для проживання службове житло – двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням в інформації посади, яку займає особа, прізвище, ім`я, по-батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких надано для проживання службове житло (а.с. 16).
Листом від 28.10.2020р., направленим Міністерством юстиції України за підписом Державного секретаря О. Богачової на електронну адресу позивача, позивача повідомлено, що, зокрема, квартира АДРЕСА_1 , надана працівнику Міністерства юстиції України. Також у вказаному листі зазначено, що відносно питань, пов`язаних з інформацією про працівників Міністерства юстиції України та їх родини, зокрема, місця проживання, згідно з Законом України «Про захист персональних даних» у разі зміни визначеної мети обробки персональних даних на нову мету, яка є несумісною з попередньою, для подальшої обробки даних володілець персональних даних повинен отримати згоду суб`єкта персональних даних на обробку його даних відповідно до зміненої мети, якщо інше не передбачено Законом. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Враховуючи наведене, у вказаному запиті зазначено про неможливість надання запитуваної інформації (а.с. 17).
В подальшому листом Міністерства юстиції України № 549/15.1/21 від 10.03.2021р. за підписом В.о. Державного секретаря Міністества Л. Кравченко надано роз`яснення про неможливість розкриття посад осіб, яким надано службове житло, та інформацію про дати та документи, на підставі яких надано для проживання службове житло, зокрема, за адресою: квартира АДРЕСА_1 (а.с. 81-86).
Наведені обставини сторонами не оспорюються. 
Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати й поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII (далі – Закон України «Про інформацію») інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права інтереси юридичних осіб.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VІ (далі – Закон №2939-VІ), відповідно до статті 1 якого публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, про що зазначено в частині першій статті 19 Закону №2939-VІ. Крім того, даною статтею визначено порядок оформлення запитів на інформацію.
Так, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга вказаної статті). Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (частина третя вказаної статті) та має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (частина п`ята).
В порядку пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VІ доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність і об`єктивність наданої інформації та оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VІ).
Відповідно до частини першої статті 6 Закону №2939-VІ інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Частиною другою статті 6 цього Закону визначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Пунктом 2 частини першої статті 15 Закону №2939-VІ передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньо-організаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.
Згідно з частиною третьою статті 10 Закону №2939-VІ розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:
1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;
2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;
3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;
4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
Відповідно до частин першої-другої та четвертої статті 20 Закону №2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Вичерпний перелік випадків, коли розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту про надання інформації, визначено правилами частини першої статті 22 Закону №2939-VІ. Такими випадками є:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього закону.
Відповідно до частин другої-п`ятої статті 22 Закону №2939-VІ відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:
1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;
2) дату відмови;
3) мотивовану підставу відмови;
4) порядок оскарження відмови;
5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що публічна інформація як вид інформації виокремлена з-поміж інших за такими ознаками: вона має бути відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях; вона отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; вона перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Відсутність якоїсь із цих ознак має означати, що така інформація не є публічною. При цьому означення «публічна» не звужено повною відкритістю, доступністю інформації. Створені в процесі діяльності суб`єкта владних повноважень документи можуть містити як відкриту інформацію, так і інформацію з обмеженим доступом, яка, однак, не втрачає у зв`язку із цим ознаки публічної. Обов`язок розпорядника інформації надати на запит інформацію, яка є в його володінні, презюмується.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлених шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону №2939-VI.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених частиною другою статті 6 Закону №2939-VI, означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права в подібних відносинах викладений у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №9901/510/18, від 30.01.2020 у справі №806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №9901/249/19.
Щодо доводів апелянта, що відомості, які є предметом запиту відносяться до персональних даних та не можуть бути надані без згоди особи, якої стосуються ці відомості, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до листа від 28.10.2020р., підставою для відмови у наданні запитуваної позивачем інформації стало те, що запитувана позивачем інформація, на думку відповідача, містить певні персональні дані та є конфіденційною.
Частиною другою статті 5 Закону №2297-VI визначено, що персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.
Водночас, абзацом другим частини третьої цієї статті визначено, що не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Згідно з частинами першою та другою статті 21 Закону України «Про інформацію», інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова.
Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (частина друга статті 11 Закону України «Про інформацію»). Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30.10.1997 № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.
Отже, з аналізу наведених норм можна зробити висновок, що не підлягає обмеженню в наданні за запитами про публічну інформацію інформація про прізвища, ім`я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, коштів, копії відповідних правових актів й договорів, які містять вказану інформацію. Якщо у договорі купівлі-продажу, правовому акті органу влади міститься інша інформація, яка має ознаки конфіденційної, то при наданні копій вказаних документів вона підлягає вилученню у спосіб, який унеможливлює її з`ясування.
Відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону № 2939-VІ не може бути обмежено доступ не лише до прізвищ, імен, по-батькові фізичних осіб та найменувань юридичних осіб, які отримали у власність чи користування комунальне майно, а й до копій відповідних документів та посад посадових осіб. Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Наведений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 28.02.2018р. у справі №806/1726/16.
Враховуючи, що позивачем запитувалась інформація саме про службову особу відповідача-2, якій надано для проживання службове житло, із зазначенням в інформації посади такої особи, її прізвища, ім`я та по-батькові, дати, з якої цій особі надано службове житло та найменування документів, на підставі яких такій особі надано для проживання службове житло, а отже інформація не є в розумінні наведених правових норм конфіденційною та відсутність зазначення Міністерством юстиції України жодного обґрунтування підстави для відмови у наданні запитуваної інформації позивачу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачами не було здійснено належного розгляду запита позивача про надання інформації, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог.
Доводи апелянта, що Державний секретар Міністерства юстиції України Богачова О.В. не є органом державної влади, а є лише посадовою особою Міністерства юстиції України, а отже позовні вимоги до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В. не мають правових підстав, колегія суддів не приймає, оскільки суб`єктом владних повноважень може виступати як орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, так і їх посадова чи службова особа, а також інші суб`єкти при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг.
Враховуючи встановлені у справі обставини та надану їм правову оцінку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачами не було здійснено належного розгляду запита позивача про надання інформації від 26.10.2020 по суті, а тому правомірно задоволено позов.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Стосовно решти доводів сторін суд відзначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. 
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 р. у справі №200/1737/21-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021р. у справі №200/1737/21-а - залишити без змін.
Постанова у повному обсязі складена 10 серпня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 10 серпня 2021 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                                  Т.Г. Гаврищук

Судді:                                                                                                        А.А. Блохін

                                                                                                                            І.В. Сіваченко