Дата документу 13.07.2021 Справа № 316/1053/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №316/1053/17              Головуючий у 1 інстанції: Бульба О.М.
Провадження № 22-ц/807/1824/21         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.,
при секретарі: Бабенко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 09 лютого 2021 року по справі за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, Територіальної громади м. Енергодар в особі Енергодарської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» про скасування державної реєстрації права власності, визнання права на приватизацію квартири, визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У липні 2017 року ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція»звернулася до суду з позовною заявою, яку в ході розгляду справи було уточнено, до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.
В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням заяви про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог, підприємство зазначало, що 03 жовтня 2002 року житловий фонд, в тому числі житловий будинок АДРЕСА_1 , який перебував у віданні Міністерства палива та енергетики України - відомчий житловий фонд, та база ліфтового господарства ВП ЗАЕС, були передані на баланс КП «Підприємства комунальної власності» Енергодарської міської ради Запорізької області. 
Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області від 18 липня 2003 року № 145 «Про передачу в тимчасове користування житлових приміщень», ВП ЗАЕС були передані у тимчасове користування сорок дві квартири, в тому числі і квартира АДРЕСА_2 . 
У вересні 2006 року ВП ЗАЕС звернувся до виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області з клопотанням про надання дозволу на реєстрацію в вищезазначеній квартирі начальнику відділу економічної безпеки ВП ЗАЕС Шляхову О.В., а також членам його сім`ї дружині ОСОБА_3 та донці ОСОБА_4 . Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області від 20 вересня 2006 року № 202 «Про житлові питання» ОСОБА_1 начальнику відділу економічної безпеки ВП ЗАЕС, склад сім`ї три особи, надано дозвіл на реєстрацію в квартиру строком на три роки, до 20 вересня 2009 року. 
Після 20 вересня 2009 року ВП ЗАЕС не звертався до Енергодарської міської ради Запорізької області, до відання якої був переданий державний житловий фонд, як до органу, уповноваженого здійснювати правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, з клопотанням про дозвіл реєстрації ОСОБА_1 та членів його сім`ї в квартирі. Енергодарська міська рада Запорізької області не вчиняла дії, направлені на виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї з квартири. 
З 15 січня 2014 року ОСОБА_1 не перебуває у трудових відносинах з ВП ЗАЕС.
01 грудня 2015 року на спірну квартиру було оформлене право державної власності - держави Україна в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.
Позивач зазначав, що у відношенні ОСОБА_1 адміністрацією ВП ЗАЕС та Первинною профспілковою організацією ВП ЗАЕС не приймалися спільні рішення ні про взяття його на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за місцем роботи, ні про надання йому квартири в порядку, передбаченому чинним житловим законодавством України, тобто як особі, яка потребувала поліпшення житлових умов і перебувала на квартирному обліку, з наданням спірної квартири в порядку черговості, за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету та подальшим затвердженням такого рішення виконавчим комітетом місцевої ради і видачею ордера на житло. 
10 березня 2017 року позивач направив ОСОБА_1 вимогу «Про звільнення безпідставно займаного приміщення», на яку ОСОБА_1 подав заяву про передачу цього житла йому безоплатно в приватну власність. 
На думку позивача, законні підстави для передачі спірної квартири ОСОБА_1 у приватну власність відсутні, оскільки він не отримував це житло в порядку, передбаченому чинним житловим законодавством України. Відповідно, та з 20 вересня 2009 року ОСОБА_1 і члени його сім`ї дружина ОСОБА_3 і донька ОСОБА_4 займають спірну квартиру самоправно, чим порушують право власності позивача за первісним позовом без безпосереднього вилучення майна.
Крім того, після подання позову, ВП ЗАЕС стало відомо, що з 09 лютого 2007 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі зі ОСОБА_6 , яка на час подання позову проживає у спірній квартирі. Позивач вважає, що ОСОБА_5 спірну квартиру займає самоправно. 
З огляду на наведені обставин, ВП ЗАЕС просило суд:
- усунути перешкоди у користуванні квартирою відомчого житлового фонду АДРЕСА_2 , яка на праві державної власності належить Державі Україні в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, закріплена на праві повного господарського відання за ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого володіння, користування та розпорядження цим житловим приміщенням здійснює ВП ЗАЕС, шляхом виселення ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;
- зняти з реєстраційного обліку з квартири відомчого житлового фонду АДРЕСА_2 ОСОБА_1 ;
Вирішити питання судових витрат.
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до Держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі ВП ЗАЕС про скасування державної реєстрації права власності, визнання права на приватизацію квартири, визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.
Звертаючись з зустрічним позовом, ОСОБА_1 , просив суд:
- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яке зареєстровано за державою в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на підставі свідоцтва права власності на нерухоме майно сері та номер НОМЕР_1 , виданого 01 грудня 2015 року;
- визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 ; 
- стягнути з відповідачів судові витрати.
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 серпня 2017 року позови об`єднано в одне провадження.
27 грудня 2017 року від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 надійшла заява про зміну предмета зустрічної позовної заяви та відмови від частини позовних вимог. 
В обґрунтування зустрічної позовної заяви, з урахуванням заяви про зміну позову, ОСОБА_1 зазначав, що 18 липня 2003 року рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області №145 «Про передачу в тимчасове користування житлових приміщень» ВП ЗАЕС були передані у тимчасове користування сорок дві квартири, в т.ч. і квартира АДРЕСА_2 . При цьому, відповідач за зустрічним позовом не надає доказів та не повідомляє в межах яких норм національного законодавства України ним отримано право власності на спірний об`єкт, який є комунальною власністю. Факт, що Енергодарською міською радою взагалі не приймалося рішення про передачу (відчуження) вищевказаної квартири, яка є комунальною власності, до іншого суб`єкта права власності, а саме в цьому випадку до Відповідача за зустрічним позовом є підтвердженням відсутності законних підстав отримання у свою власність вказаного об`єкту комунальної власності. Вказана вище обставина є підставою для скасування державної реєстрації права власності Відповідачу за зустрічним позовом на об`єкт нерухомості вказаний вище з огляду на безпідставність такої реєстрації. 
ОСОБА_1 зазначав, що спірну квартиру він зайняв не самоправно, а на підставі відповідних та дозвільних документів, у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з позивачем з 09 квітня 2004 року, як це передбачено ст. 118 ЖК УРСР. При цьому, положеннями ст. 125 Житлового кодексу УРСР визначено осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації, або скороченням чисельності чи штату працівників. В свою чергу, трудові відносини між позивачем та ОСОБА_1 було припинено у зв`язку із скороченням штату працівників, у відповідності до п. 1 ст. 49 КЗпП України. 
ОСОБА_1 також зазначав, що квартира АДРЕСА_2 , належить до державного житлового фонду. Вказана квартира була передана на правах господарського віддання ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в Особі Відокремленого підрозділу «ЗАЕС». Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ОСОБА_1 має право на безоплатну приватизацію цього житла, однак не має ордеру на квартиру з незалежних від нього обставин.
Також, ОСОБА_1 вважає, що до правовідносин, які склалися між сторонами є всі підстави для застосування ст. 334 ЦК України. Так, він володіє, користується квартирою добросовісно, законно, та добросовісно здійснював своє володіння квартирою понад 10 років та 10 місяців.
У вищезазначеній заяві ОСОБА_1 просив залишити без розгляду позовну вимогу про визнання за ним права на приватизацію кв. АДРЕСА_2 .
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 26 січня 2018 року прийнято заяву ОСОБА_1 про зміну предмета зустрічного позову та відмови від частини позовних вимог. 
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 травня 2018 року з урахуванням ухвали Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 травня 2018 року про виправлення описки, задоволено клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 . Залучено у якості співвідповідача за зустрічним позовом Виконавчий комітет Енергодарської міської ради Запорізької області. 
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 травня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 . Залучено у якості співвідповідача за зустрічним позовом Територіальну громаду м. Енергодар в особі Енергодарської міської ради.
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 травня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 про залучення у якості співвідповідача державного реєстратора відділу виконавчого комітету Енергодарської міської ради Станіславської Т.О. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 про прийняття зустрічного позову.
Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 09 лютого 2021 року позов ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні квартирою відомчого житлового фонду АДРЕСА_2 , яка на праві державної власності належить Державі Україні в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, закріплена на праві повного господарського відання за ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого володіння, користування та розпорядження цим житловим приміщенням здійснює ВП «ЗАЕС», шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Знято з реєстраційного обліку з квартири відомчого житлового фонду АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 .
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» судовий збір у розмірі 800 грн.
Стягнуто зі ОСОБА_5 , на користь ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» судовий збір у розмірі 800 грн.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС», Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: КП «Підприємство комунальної власності» про скасування державної реєстрації права власності, визнання права на приватизацію квартири, визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість через неповноту та неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, а також неправильного їх дослідження в суді та наданої судом оцінки, просить рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 09 лютого 2021 року скасувати, і ухвалити нове рішення, яким в задоволені первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вимоги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення його та членів сім`ї з квартири є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не чинить перешкод у користуванні квартирою відомчого житлового фонду № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 , а проживає у вказаній квартирі на законних підставах. При цьому, судоми першої інстанції не взято до уваги положення ЖК УРСР, за якими громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, та ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
При цьому, судом першої інстанції необґрунтовано прийнято до уваги норму ст. 116 ЖК УРСР, яка передбачає, виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, оскільки ОСОБА_1 квартиру за вказаною вище адресою зайняв не самоправно, а на підставі відповідних та дозвільних документів, у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з Позивачем за первісним позовом ще з 09 квітня 2004 року. Отже, житлове приміщення ОСОБА_1 було надано в порядку ст. 118 ЖК УРСР. Натомість та обставина, що трудові відносини між ОСОБА_1 та позивачем за первісним позовом припинились, не є обставиною для виселення скаржника із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки ОСОБА_1 звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників, тобто шляхом О.В. відносить до переліку осіб зазначених у ст. 125 ЖК УРСР та яких не може бути виселено. Таким чином, вимоги ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про виселення та зняття ОСОБА_1 з реєстрації є безпідставними.
Щодо своїх зустрічних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Позивачем порушує права ОСОБА_1 на приватизацію вказаної квартири та набуття право власності та реєстрації право власності на вказану квартиру. При цьому, жодного документа, на підтвердження того, що Енергодарською міською радою прийнято рішення про передачу житлового будинку по АДРЕСА_1 з комунальної власності у державну, а також наказу Міністерства палива та енергетики України про надання згоди щодо прийняття такого майна в державну власність, матеріали справи не містять. За вказаних обставин, ОСОБА_1 вважає, що прийняття державним реєстратором Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Станіславською Т.О. рішення про оформлення права державної власності на квартиру по АДРЕСА_3 не мало підстав та було незаконним, виходячи з положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому, ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» має право на безоплатну приватизацію цього житла, однак, з незалежних від нього обставин, не має ордеру на вищевказану вище квартиру, та не може його отримати, оскільки в організації, яка обслуговує будинок, відсутній такий документ.
Також, ОСОБА_1 вважає, що до спірних правовідносин, є всі підстави для застосування ст. 334 ЦК України, згідно положень якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Кодексом. Таким чином, ОСОБА_1 володіє, користується квартирою (житловим приміщенням) добросовісно, законно та добросовісно здійснював та здійснює володіння квартирою АДРЕСА_2 понад визначений чинним законодавством України десятирічний        строк, а точніше більше 14 років. З огляду на викладене, що є всі достатні та законні підстави і для визнання права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 за надувальною давністю.
У відзиві ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція»просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки судом першої інстанції з`ясовані повно обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду, відповідають обставинам справи; обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, доведені.
Зазначають, що спірна квартира не включалася до числа службових жилих приміщень відповідним рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської і не надавалася ОСОБА_1 як службове житло з видачею спеціального ордера. В рішенні виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької ласті №202 від 20 вересня 2006 року «Про житлові питання», яким сім`ї ОСОБА_1 була дозволена тимчасова реєстрація в спірну квартиру також відсутнє зазначення того, що квартира включена до числа службових жилих приміщень і надається у користування сім`ї ОСОБА_1 як службове житло чи в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відокремленим підрозділом. За таких обставин, на ОСОБА_1 не розповсюджуються гарантії, передбачені для осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення (ст. 125 ЖК УРСР). При цьому, оскільки рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області №202 від 20.09.2006 «Про житлові питання» сім`ї ОСОБА_1 у складі з трьох осіб була дозволена тимчасова реєстрація в квартиру строком а три роки, відповідно з 20 вересня 2009 року ОСОБА_1 за адресою квартири зареєстрований безпідставно. ОСОБА_1 було відомо про тимчасову (строком на три роки) реєстрацію місця проживання за адресою спірної квартири.
Щодо державної реєстрації спірної квартири за ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», останнє зазначає про те, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено, що реєстрація права власності на квартиру, розташовану в будинку, на який право власності не зареєстроване, може бути здійснена тільки за умови прийняття відповідною місцевою радою, у відданні якої перебуває державний житловий фонд (ст.ст. 4, 5 ЖК УРСР), рішення про передачу будинку. Навпаки, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 4 Закону в редакції від 06.10.2015, право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), в яких вони розташовані.
ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» також вражають, що ОСОБА_1 у розумінні норм ст. 344 ЦК України, не є добросовісним володільцем спірної квартири, оскільки він завжди знав про неправомірність заволодіння квартирою, так як зареєстрував своє місце проживання і вселився в спірну квартиру з дозволу особи, якій був переданий державний житловий фонд. Таким чином, ОСОБА_1 не може задавнити строк володіння квартирою за спливом часу трьох років, на який йому була дозволена тимчасова реєстрація в спірну квартиру, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності: добросовісність заволодіння, відповідно, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити. Відсутність у особи добросовісності під час заволодіння спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України, оскільки, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов (добросовісність на момент заволодіння, відкритість і безперервність володіння) у сукупності.
24 травня 2021 року від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, доводи в якій аналогічні доводам апеляційної скарги. 
14 червня 2021 року від ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на адресу апеляційного суду надійшли письмові пояснення. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Вищезазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає у повному обсязі.
Так, з матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Енергодарської міської ради від 03 жовтня 2002 року на виконання Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» згідно з рішенням Енергодарської міської ради від 11 січня 2002 року № 7 «Про прийняття в комунальну власність житлового фонду, об`єктів соціальної інфраструктури та об`єктів, які їх обслуговують», зокрема, прийнято на баланс житловий фонд та базу ліфтового господарства ВП «Запорізька АЕС» (т. 1 а.с. 8).
Згідно акту приймання-передачі об`єктів житлового фонду до комунальної власності м. Енергодар до вказаних об`єктів увійшов дев`ятиповерховий житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10-11).
Рішенням Енергодарської міської ради від 18 липня 2003 року, розглянуто клопотання адміністрації ВП «Запорізька АЕС» щодо розміщення в м. Енергодар відрядженого персоналу підприємств, та вирішено погодитись з пропозицією ВП «Запорізька АЕС» щодо розміщення в м. Енергодар відрядженого персоналу підприємств, що беруть участь у забезпеченні робіт із продовження ресурсу енергоблоків станції, модернізації діючого устаткування, упровадження нових систем управління обладнанням, в житлових приміщеннях згідно з додатком (т. 1 а.с. 14). 
13 вересня 2006 року, ВП «Запорізька АЕС» звернулось до виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області з клопотання «Про надання дозволу на реєстрацію», в якому адміністрація просила надати дозвіл на тимчасову реєстрацію строком на три роки у квартирі відселенського фонду начальнику відділу економічної безпеки ОСОБА_1 , склад родини: ОСОБА_3 – дружина, ОСОБА_4 – донька (т. 1 а.с. 15).
Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради від 20 вересня 2006 року, зокрема розділом ІV Про реєстрацію в квартирі відселенського фонду, розглянувши клопотання адміністрації ВП «Запорізька АЕС», на підставі ст. 98 ЖК УРСР вирішено дозволити реєстрацію у квартиру відселенського фонду АДРЕСА_2 , житлова площа 27,56 кв.м. ОСОБА_1 начальнику відділу економічної безпеки ВП «Запорізька АЕС», склад сім`ї 3 особи, строком на три роки до 20 вересня 2009 року (т. 1 а.с. 17).
З листа про надання інформації вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 27 січня 2007 року (т. 1 а.с. 46). 
Спірна квартира не включалася до числа службових, відповідно до ст. 118 ЖК Української РСР, тобто відповідним рішенням виконавчого комітету місцевої ради, що підтверджується копією листа ВП ЗАЕС № 28-23/27125 від 11 грудня 2017 року «Про надання письмової інформації» та листом виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області № 01-01-28/5076 від 18 грудня 2017 року «Про надання інформації щодо кв. АДРЕСА_2 » (т. 1 а.с. 219, 220).
Встановлено також, що ордер на спірну квартиру ОСОБА_1 не видавався.
Правовідносини щодо користування спірним житловим приміщення, що виникли між сторонами у справі, регулюються відповідними нормами ЦК України та ЖК УРСР.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі статтею 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.
Статтею 118 ЖК УРСР встановлено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до статті 122 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Громадяни можуть бути виселені з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення на підставах, передбачених статтею 116 ЖК УРСР.
Згідно положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції правильно керувався тим, що спірна квартира є власністю Держави Україна в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, а ОСОБА_1 без законних підстав вселився до кв. АДРЕСА_2 , відтак він підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого приміщення в силу положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР.
Таким чином, встановивши відсутність ордера як єдиної підстави для вселення відповідачів до спірного приміщення, а також відповідного рішення виконавчого комітету міської ради, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про самоправне зайняття відповідачем спірного жилого приміщення, оскільки відповідачу було надано дозвіл лише на тимчасову реєстрацію.
При цьому, колегія суддів зазначає, що факт реєстрації відповідача у спірній квартирі не є доказом наявності у нього права користування спірною квартирою.
Суд першої інстанції також обґрунтовано не прийняв до уваги в якості доказів законності вселення ОСОБА_1 надані його представником договори про надання послуг, укладених між ОСОБА_1 та надавачами комунальних послуг, оскільки вказані договори підтверджують факт користування квартирою, а не право.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція».
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що нормами заборонено виселення особи, без надання їй іншого житлового приміщення, порушено норми статті 125 ЖК УРСР не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» у забезпеченні відповідача житлом відповідно до положень статті 125 ЖК УРСР відсутній, оскільки квартира АДРЕСА_2 не надавалась відповідачам як службове житло, ордеру на неї не видавалось, а ОСОБА_1 не доведено що він, в розумінні норм ЖК Української РСР і «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470, відносився до осіб, які потребують поліпшення житлових умов.
Так, колегією суддів враховується також положення статті 47 Конституції України, відповідно до яких кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги позивача в частині виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції врахував положення статті 8 Конвенції, та надав належну оцінку відповідності виселення відповідача із квартири спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, зокрема, доведено легітимність мети виселення та його нагальну необхідність, оскільки квартира як житло державного (відомчого) житлового фонду має бути розподілена працівникам ВП ЗАЕС, які потребують поліпшення житлових умов, та перебувають на квартирному обліку.
Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», в редакції Закону від 07.03.2002 року, чинній на момент приймання-передачі відомчого житлового фонду, 21 жовтня 2002 року (з дати підписання «Акта приймання-передачі об`єктів житлового фонду в комунальну власність міста Енергодара») у територіальної громади міста Енергодар Запорізької області в особі Енергодарської міської ради Запорізької області, виникло право комунальної власності на об`єкт передачі: державний житловий фонд, який перебував у віданні Міністерства палива та енергетики України, та базу ліфтового господарства ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом», в тому числі і на житловий будинок, в якому знаходиться спірна квартира.
Станом на дату реєстрації права державної власності на спірну квартиру Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», діяв в редакції від 06.10.2015 року.
Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції Закону від 06.10.2015 року, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції Закону від 06.10.2015 року право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), в яких вони розташовані.
Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції від 06.10.2015 року, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;  прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;  внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно;  надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Оскільки державним реєстратором прав на нерухоме майно Станіславською Т.О. була здійснена перевірка повноважень представника заявника ВП ЗАЕС Вальтер В.С., що підтверджується: заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, до якої внесені відомості документа, що посвідчує особу ОСОБА_9 , а також реквізити довіреності №66/2015 від 08 червня 2015 року, виданої Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, і Карткою прийому заяви №26086928; був встановлений факт відсутності підстав для відмови в державній реєстрації права на спірну квартиру, що підтверджується: Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; Пошуком заяв у базі даних про реєстрацію заяв та запитів; Технічним паспортом №18708 від 17.06.2015; було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2015 індексний номер: 26616458 з відкриттям в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно розділу номер: 790904423125 (т.3 а.с.216-230).
При цьому, доводи апеляційної скарги, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за позивачем порушує право ОСОБА_1 на приватизацію вказаної квартири є безпідставними та не свідчать про незаконність проведення такої реєстрації. 
Крім того, як було обґрунтовано звернуто увагу судом першої інстанції, за відсутності доказів правомірного вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, позивачем за зустрічним позовом не доведено порушення його суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для застосування норм ст. 344 ЦК до спірних правовідносин, колегія суддів також погоджується з висновок суду першої інстанції щодо недоведеності ОСОБА_1 добросовісності заволодіння чужим майном.
Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій  статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права  означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строку безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , є власністю Держави Україна в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, і обліковується на балансі ДП «НАЕК «Енергодатом» ВП «Запорізька АЕС». 
Позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Позивач зазначає, що з 2006 року добросовісно та відкрито володіє спірною квартирою, яка надавалась йому на підставі трудових відносин з ВП Запорізька АЕС».
Зазначене свідчить, що позивач був обізнаний про власника на спірну квартиру, а отже знав, що заволодів чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.
Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновок про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та відсутність правових підстав для задоволення позову.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам по справі та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права. 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 09 лютого 2021 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 22 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: