ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 вересня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №577/2859/20 
Номер провадження 22-ц/816/1049/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Філонової Ю. О. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – військова частина НОМЕР_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2021 року в складі судді Кравченка В.О., ухваленого у м. Конотоп, -
в с т а н о в и в :
04 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – Військова частина), вимоги якого уточнила та просила зобов`язати нарахувати та виплатити заробітну плату за період з 20 червня по 30 липня 2020 року за призначення тимчасово виконуючою обов`язки помічника командира бригади з правової роботи – начальника юридичної групи військової частини; нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 30 по 31 липня 2020 року у зв`язку з ненаданням відпустки без збереження заробітної плати; видати трудову книжку, внести зміни в наказ № 488 про звільнення з посади юрисконсульта юридичної групи згідно п. 3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням», дату звільнення зазначити на день видачі трудової книжки та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 серпня 2020 року за затримку видачі трудової книжки з вини відповідача.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 23 січня 2020 року по 31 липня 2020 року заявниця працювала у відповідача на посаді юрисконсульта юридичної групи. У період з 20 червня по 30 липня 2020 року на підставі наказу № 505 від 17 червня 2020 року вона тимчасово виконувала обов`язки помічника командира бригади з правової роботи – начальника юридичної групи, проте доплата за виконання цих обов`язків їй не проводилась. Крім того, 30 липня 2020 року позивачка телефоном відправила безпосередньому керівнику заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з 30 по 31 липня 2020 року, проте відповідач у порушення ст. 25 Закону України «Про відпустки», їй, як матері, яка виховує без батька двох дітей до 15 років, відпустку не надав. Також зазначає, що при звільненні їй не видана трудова книжка.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд самостійно змінив предмет позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати трудову книжку, оскільки заявниця ставила питання про видачу трудової книжки, проте суд самостійно конкретизував її номер: НОМЕР_2 . Також судом порушені розумні строки розгляду справи. Вказує, що суд прийняв неналежні докази, зокрема, посадову інструкцію, з якою заявниця не ознайомлювалась. На думку позивачки, відповідачу було достеменно відомо про статус заявниці, як одинокої матері, а тому є безпідставними висновки суду про те, що у заяві про надання відпустки без збереження заробітної плати, яка була надіслана через додаток у телефоні, не конкретизовано вид відпустки, про який просила заявниця. Звертає увагу на те, що відповідач втратив оригінал трудової книжки, а її дублікат не видав.
У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому зазначає, що позивачка при оформленні на роботу приносила трудову книжку, яку у лютому 2020 року забрала та не повернула. Посадовими обов`язками заявниці передбачено виконання обов`язків іншого працівника на час його відсутності, тобто такі обов`язки належали до трудової функції позивачки і виконувались нею без окремого наказу та доплат. Вказує, що надіслана через додаток у телефоні заява про надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами не була погоджена роботодавцем, у заяві не було зазначено, що позивачка має скористатись такою відпусткою як одинока матір, тобто ОСОБА_1 самовільно пішла у відпустку та не вийшла на роботу. Звертає увагу, що позивачка скористалась правом звільнитись за власним бажанням саме 31 липня 2020 року, а тому оголошене їй 06 липня 2020 року попередження про наступне звільнення за скороченням вже не діяло.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 23 січня 2020 року по 31 липня 2020 року ОСОБА_1 працювала на посаді юрисконсульта юридичної групи Військової частини.
У період з 20 червня 2020 року по 30 липня 2020 року на підставі наказу відповідача № 505 від 17 червня 2020 року ОСОБА_1 тимчасово виконувала обов`язки помічника командира бригади з правової роботи – начальника юридичної групи Військової частини. За виконання цих обов`язків доплату заявниця не отримувала.
Судом також встановлено, що юрисконсульт юридичної групи Військової частини у своїй діяльності підпорядковується помічнику командира з правової роботи – начальнику юридичної групи та командиру Військової частини. За відсутності помічника командира – начальника юридичної групи та офіцера юридичної групи юрисконсульт виконує обов`язки помічника командира з правової роботи – начальника юридичної групи (а.с. 179).
Згідно з наказом Міністра оборони України від 24 січня 2006 року № 28 «Про впорядкування умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України» командир має право установлювати доплати за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників (п.4.1).
30 липня 2020 року ОСОБА_1 надіслала командиру Військової частини заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з 30 по 31 липня 2020 (а.с. 57).
Відповідач згоду на надання відпустки не надав.
30 і 31 липня 2020 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі, внаслідок чого відповідачем були складені відповідні акти, доповідні записки та проведене службове розслідування і вказані дні вирішено вважати прогулом (а.с. 58, 128-129, 130, 131-132, 133, 134, 135, ).
31 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про звільнення її із займаної посади за власним бажанням відповідно до п. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 59).
Наказом командира Військової частини № 488 від 31 липня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта юридичної групи з 31 липня 2020 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 61).
31 липня 2020 року ОСОБА_1 трудову книжку не видано.
Також матеріалами справи підтверджується, що 22 січня 2020 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу і нею було пред`явлено трудову книжку НОМЕР_2 , а 04 лютого 2020 року позивачці була видана її трудова книжка (оригінал), яку вона пред`явила 07 лютого 2020 року в Управлінні соціального захисту населення Конотопської міської ради для призначення допомоги як одинокій матері і станом на день її звільнення позивачка трудову книжку до Військової частини не повертала (а.с. 72, 105-113, 115).
За наслідками службового розслідування за фактом відсутності у Військовій частині трудової книжки ОСОБА_1 підтверджено факт неповернення нею трудової книжки з 04 лютого 2020 року (а.с. 149, 151, 152, 153, 156-158).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що відповідач на законних підставах не здійснював позивачці доплату за виконання нею обов`язків відсутнього працівника, оскільки така трудова функція була передбачена посадовими обов`язками заявниці, що, відповідно, надає право, а не встановлює обов`язок роботодавцю здійснювати відповідні доплати за суміщення посад. Також суд дійшов висновку, що відповідач не мав обов`язку задовольняти заяву позивачки про надання їй відпустки 30 і 31 липня 2020 року, оскільки відповідна заява містила прохання про надання такої відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, а не з підстав, передбачених ст. 25 Закону України «Про відпустки». До того ж, звільнення ОСОБА_1 відбулось за власним бажанням 31 липня 2020 року, а не з підстав прогулу без поважних причин. Стосовно невидачі позивачці у день звільнення трудової книжки суд встановив відсутність вини відповідача, а відтак дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції правильно встановлено та не спростовано позивачкою, що відповідач не мав обов`язку встановлювати доплату ОСОБА_1 за період з 20 червня по 30 липня 2020 року за призначення тимчасово виконуючою обов`язки помічника командира бригади з правової роботи – начальника юридичної групи військової частини, оскільки виконання такої роботи входило до трудової функції працівниці, тобто було передбачено посадовими обов`язками.
Доводи ОСОБА_1 в цій частині вже були предметом розгляду суду першої інстанції, який надав їм належну оцінку, з якою колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується.
Як зазначалось вище, звільнення ОСОБА_1 відбулось на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто за її власним бажанням, а тому обставинам та доводами сторін з приводу звільнення позивачки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке мало відбутись 06 вересня 2020 року, колегія суддів апеляційного суду оцінку не надає, оскільки перелічені обставини не були причиною звільнення заявниці.
Крім того, через звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням з 31 липня 2020 року 30 і 31 липня 2020 року не можуть вважатись вимушеним прогулом.
Відповідачем доведено належними письмовими доказами, що 30 і 31 липня 2020 року позивачкою здійснено прогул без поважних причин, оскільки заява про надання їй відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами роботодавцем не була погоджена, тому ОСОБА_1 мала обов`язок з`явитись на роботі 30 і 31 липня 2020 року, чого не зробила. При цьому, заявниця помилково вважала, що статус одинокої матері, яка виховує дітей віком до 15 років, є безумовною підставою для надання їй відпустки, оскільки факт наявності у позивачки такого статусу не звільняє її від обов`язку конкретизації яку саме відпустку вона мала на меті: гарантовану ст. 25 Закону України «Про відпустки», тобто відпустка без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов`язковому порядку, чи ст. 26 Закону України «Про відпустки», тобто відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 мала право на відпустку як за ст. 25, так і за ст. 26 вказаного вище Закону і подана нею заява в апеляційного суду не викликає сумніву, що позивачка просила роботодавця саме про відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін.
З урахуванням викладеного вище, 30 і 31 липня 2020 року відповідач обґрунтовано вважав прогулом, а тому за ці дні заробітна плата заявниці не була нарахована на законних підставах.
Стосовно обов`язку роботодавця видати працівнику у день звільнення трудову книжку, то місцевий суд також дійшов правильного висновку про відсутність у відповідача вини у невидачі цього документу, оскільки, як підтверджується встановленими у справі обставинами та письмовими доказами, які заявниця апеляційної скарги не спростувала, ОСОБА_1 з 04 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року оригінал трудової книжки Військовій частині не повертала.
Частиною 5 ст. 235 КЗпП України регламентовано, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Отже, за відсутності вини роботодавця, законні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 5 ст. 235 КЗпП України відсутні.
Колегія суддів не вбачає підстав і для внесення змін до наказу про звільнення позивачки, оскільки остання була звільнена за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто з підстав, зазначених у поданій нею заяві (а.с. 13).
Суд першої інстанції належним чином дослідив зібрані у справі докази, правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування оскаржуваного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Ю.О. Філонова