Справа № 456/3018/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т. 
Провадження № 22-ц/811/529/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 11

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       10 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Юзефович Ю.І.
                                з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача та третьої особи ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року в складі судді Шрамка Р.Т. у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, стягнення моральної шкоди та зустрічною позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Стрийської районної державної адміністрації, Приватного нотаріуса Бораковської Оксани Ярославівни, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності, застосування наслідків недійсності правочину, позовною заявою третьої особи із самостійними вимогами  ОСОБА_4 до  ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Львівської області – Стрийської районної державної адміністрації, Бораковської Оксани Ярославівни – приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину,-
встановив:
У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, стягнення моральної шкоди. 
Вимоги обґрунтовував тим, що йому на підставі договору дарування, який посвідчений нотаріально, належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Даний житловий будинок подарувала його тітка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У липні 2016 року в даний будинок поселився ОСОБА_2 , який проживає в будинку до сьогоднішнього дня. Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_6 , щоб він добровільно звільнив належний йому житловий будинок, оскільки має намір використовувати такий для власних потреб та потреб членів сім?ї, однак на звернення позивача відповідач не реагує, добровільно відмовляється залишити будинок, чинить перешкоди у користуванні будинком, не впускає в будинок.
З цього приводу звертався з письмовою заявою у Стрийський ВП ГУ НП у Львівській області на протиправні дії ОСОБА_2 , де йому повідомили, що між ними виникли цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку.
Оскільки відповідач чинить перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження будинком, не впускає в будинок, не віддає ключів від вхідних дверей та розпоряджається ним одноособово на свій розсуд, змушує його звертатися до суду за захистом свого порушеного права як власника будинку. 
Уточнивши позовні вимоги, просив усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 надати ключі від вхідних дверей будинку та виселити його з житлового будинку, стягнути з відповідача судові витрати згідно квитанцій та 10000 грн моральної шкоди.
Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2  звернувся до суду із зустрічним позовом.
Покликається на те, що домоволодіння в АДРЕСА_1 належало ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказане будинковолодіння придбано в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на один рік швидше від дружини, тому все їх майно було спільною сумісною власністю.
10 жовтня 2013 року ОСОБА_5 склала нотаріально посвідчений заповіт на ОСОБА_2 , що на випадок її смерті все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона буде мати право за законом, заповіла останньому.
В цей же день, 10.10.2013 ОСОБА_5 нотаріально оформила на ОСОБА_2 , довіреність терміном на три роки. Подружжя ОСОБА_7 мали бажання скласти на ОСОБА_2 як на християнина - ісповідника Св`ятої Вселенської Дитинства Божого Непорочного Агнця Філядельфійської Христової Церкви - спільний заповіт подружжя щодо майна, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, однак у правовстановлюючих документах на майно, зокрема свідоцтві про право власності на жилий будинок на АДРЕСА_1 від 28.09.2000 було зазначено ім`я « ОСОБА_8 », а тому за даних обставин, був складений тільки заповіт від імені ОСОБА_5 .
ОСОБА_4 був у зареєстрованому шлюбі з 03.04.1957 з ОСОБА_5 , до смерті проживав у домоволодінні за вищезазначеною адресою разом з нею, що підтверджено будинковою книгою. До смерті чоловіка і після його смерті ОСОБА_5 необхідно було медичне і матеріальне забезпечення, психологічна підтримка, з чим вона самостійно не завжди могла впоратись. Єдиними людьми, на підтримку яких вона могла розраховувати в цей період, були християни - ісповідники Другого Здійсненого ОСОБА_9 на землю, близькі сусіди, та близька родина померлих.
За життя подружжя ОСОБА_7 не визнавали відповідача та його родину з релігійних переконань. Однак, після того, як помер священник ОСОБА_4 , відповідач частіше почав відвідувати ОСОБА_5 , вимагав від неї документи, обіцяючи допомогти збільшити розмір пенсії та приватизувати присадибну земельну ділянку. 
Весною 2016 року у ОСОБА_5 погіршився стан здоров`я, порушилися фізіологічні процеси в організмі та почали проявлятися інші хворобливі явища через похилий вік і потрясіння через смерть рідного чоловіка ОСОБА_10 , у зв`язку із цим виникла потреба у її догляді й сторонній допомозі, а також вона періодично не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, воля її в таких випадках взагалі була відсутня.
13.05.2016 відповідач запросив до тяжко хворої ОСОБА_5 приватного нотаріуса і без власної волі її, на дому в с. Колодниця, Стрийського району, був вчинений правочин, про що зазначено в змісті договору, а воля сторін виражалася мовчанням без будь якої попередньої домовленості сторін. 
ОСОБА_5 перебуваючи у своєму приватному житловому будинку, у хворобливому тяжкому стані вчинила даний правочин договір - дарування від 13.05.2016 під впливом помилки, та обману, оскільки її волевиявлення було спрямоване на приватизацію земельної ділянки та у збільшенні пенсії, однак формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню її волю. 
Вважає вчинений ОСОБА_5 договір дарування від 13.05.2016 під впливом помилки, обману та насильства, відтак такі обставини мають істотне значення. 
Після укладення договору дарування від 13.05.2016 ОСОБА_5 продовжувала користуватися домоволодінням на таких умовах, як і користувалася до вчинення правочину, постійно проживала у домоволодінні, сплачувала споживання електроенергії, що підтверджується відповідними письмовими документами, а також отримала субсидію. Таким чином, відповідач не отримав від ОСОБА_5 ключів від житлового будинку, сам предмет правочину, а тільки здійснив переєстрацію на своє прізвище.
Також, правочин від 13.05.2016 укладено внаслідок психологічного тиску на ОСОБА_5 з боку відповідача, знаючи про те, що психоемоційні навантаження для неї є нестерпними, шантажував ОСОБА_5 її безпомічним станом, а також під впливом помилки внаслідок власного недбальства. 
Вважає, якби ОСОБА_5 була здоровою людиною, а відповідач по-людяному до неї відносився, був би ісповідником Другого ОСОБА_11 на землю, відвідував би нерукотворний Храм Святого Духа в м. Середне, Калуського району, Івано-Франківської області, таким чином належав би до однієї правдивої Святої Христової Церкви, на сьогоднішній час дані спірні правовідносини були б відсутні. 
ОСОБА_5 жодного разу не говорила позивачу за зустрічним позовом, ні іншим особам, що вона підписувала договір дарування та подарувала свою господарку відповідачу. З цього можна зробити висновок, що договір дарування від 13.05.2016 вже був складений раніше, оскільки їй запропонували тільки поставити свій підпис на документі, ніяких жодних роз`яснень змісту тексту правочину приватним нотаріусом не було, а тому поставлений підпис ОСОБА_5 є помилкою, оскільки текст на документі вже був набраний, зміст якого вона не читала а також їй його не роз`яснювали, іншого житла ОСОБА_5 не мала, після укладення правочину продовжувала до смерті проживати в житловому будинку а тому наявні підстави для визнання правочину недійсним.
Позивач за зустрічним позовом подав заяву про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі у спадковій справі №59370572 від 16.08.2016. 
Уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.01.2016, виданого державним реєстратором Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області за індексним номером 52001955, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 12994247, реєстраційний № 832683846253. на власника ОСОБА_5 . Визнати недійсним договір дарування від 13 травня 2016 року укладений між сторонами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер - 4625383000:02:001:0022 посвідчений приватним нотаріусом Бораковська Оксана Ярославівна - Стрийського районного нотаріального округу, за реєстровим № 306. Застосувати наслідки недійсності правочинів з поверненням до первісного стану - шляхом зобов`язання відповідачів №1 та №2 скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за зареєстрованим правом власності на нерухоме майно, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 і вчинити дії та внести зміни щодо приведення у відповідність інформації про державну реєстрацію права власності об`єктів нерухомого майна, а саме: вищезазначене домоволодіння та земельна ділянка кадастровий номер 4625383000:02:001:0022 на спадкоємця згідно заповіту від 10.10.2013р. за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до вимог норм чинного законодавства України. Стягнути з відповідача всі судові витрати.
Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4  звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Львівської області – Стрийської районної державної адміністрації, Бораковської О.Я. – приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину. 
Свою позицію обґрунтовувала тим, що є сестрою померлого ОСОБА_12 . Вважає, що правочин договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним з тих підстав, які зазначені в зустрічному позові ОСОБА_2 , а також з інших підстав оскільки порушені її права на спадкування по закону. Так, їй особисто відомо, що на дружину її брата ОСОБА_5 , видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 31.08.2000 за №38, а також і технічний паспорт від 25.08.2000 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності за ОСОБА_1 порушує її вікові права, як особи пенсійного віку та рідної сестри померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 . З документів, які містяться в матеріалах справи випливає, що її брат ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і його дружина ОСОБА_4 не прийняла спадщину після смерті її чоловіка. Дружина брата ОСОБА_5 не зверталася особисто до нотаріуса про відкриття спадкової справи на частину спільно нажитого у шлюбі майна. Вважає, що оформлення повторно документів на власність у шестимісячний період після смерті її брата ОСОБА_4 є протизаконними діями. Договір дарування домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 не може бути оформлений без слідкування частини майна придбаного у шлюбі, а також оформлення договору дарування не може здійснюватися без власності одночасно на земельну ділянку. Вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також рішення про державну реєстрацію від 13.05.2016 повинні бути скасовані, оскільки вона має право другої черги на спадкування за законом на домоволодіння та земельну ділянку на якій розташований житловий будинок, тому реєстрації таких за ОСОБА_1 , порушує її право власності належного їй майна згідно другої черги за законом. Просила позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 рокупозов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Зобов?язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,25га. та зобов?язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей будинку в АДРЕСА_1 , виселено ОСОБА_2 з житлового будинку в АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати за сплачений судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. та судові витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. 00 коп.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення решти судових витрат в сумі 19800 грн. 00 коп. - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2000 грн. 00 коп.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення решти моральної шкоди в сумі 8000 грн. 00 коп. відмовлено.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Стрийської районної державної адміністрації, Приватного нотаріуса Бораковської Оксани Ярославівни, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності, застосування наслідків недійсності правочину – відмовлено.
В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до  ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Львівської області – Стрийської районної державної адміністрації, Бораковської Оксани Ярославівни – приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину – відмовлено.
Скасовано арешт накладений згідно ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.02.2017р. на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0.25 га. кадастровий номер 4625383000:02:001:0022 та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживаючого АДРЕСА_3 .
Рішення суду оскаржив представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, через неповне зясування усіх обставин справи, недоведеність таких, що мають значення для справи.
Покликається на те, що чинне законодавство не забороняє особі пред`явити позов про визнання правочину недійсним із декількох підстав, навіть якщо вони є взаємовиключними, у такому випадку суд повинен перевірити та дати оцінку всім обставинам, на які покликається позивач, та за встановлення хоча б однієї, задовольнити такий позову.
Зазначає про укладення ОСОБА_5 заповіту на ОСОБА_2 та подання останнім заяви про прийняття спадщини, також на нього було оформлено довіреність терміном на три роки.
В цьому контексті звертає увагу на представництво інтересів ОСОБА_2 – ОСОБА_5 в справі про встановлення факту та особисту участь останньої у судових засіданнях.
Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не визнавали, через релігійні переконання, ОСОБА_1 та його родину.
Вважає, що майно віруючих не може і не могло, з релігійних переконань, переходити до осіб за різними правочинами, які не визнають Другого Здійсненого Воплочення Бога – Слова на землю, оскільки спірне майно, а саме будинок є нематеріальною цінністю для християн покутників ісповідників Другого Воплочення.
Зазначаючи про значення будинку для сім`ї ОСОБА_7 та інших віруючих, такий не міг подаруватися особі, яка була чужою, а по духу, не сповідувала їхню релігію, використання Тучапським будинку виглядало б, як святотацтво, оскільки останній свердив про наявність церковної атрибутики та речей, які належать церкві, у будинку.
Стверджує, що воля ОСОБА_5 не була спрямована на безоплатне відчуження житлового будинку іншій особі, оскільки вона помилялася щодо правової природи правочину.
Крім цього, спірне будинковолодіння було єдиним житлом ОСОБА_5 , що також є підставою для визнання договору дарування недійсним.
Зазначає, що правовстановлюючі документи на будинок не були втрачені, а на прохання ОСОБА_7 знаходилися у ОСОБА_13 , яка є її родичкою та родичкою ОСОБА_14 .
Стверджує про подвійну реєстрацію будинковолодіння, що не досліджувалося судом.
Весною 2016 року у ОСОБА_5 погіршився стан здоров`я, порушилися фізіологічні процеси, а відповідач скористався цією обставиною та 13.05.2016 запросив приватного нотаріуса для вчинення спірного правочину, тому помилка, обман та насильство має істотне значення.
Звертає увагу, що відповідач не отримав від ОСОБА_5 ключів від житлового будинку, сам будинок з господарськими спорудами, як предмет правочину, не був фактично переданий дарувальником обдарованому, однак була здій снена виключно перереєстрація нового власника на будинковолодіння.
При цьому, з січня 2016 року за ОСОБА_5 постійно доглядала сусідка та позивач за зустрічним позовом.
Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити всі вимоги зустрічного позову, а первісний залишити без задоволення.
11.05.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач за зустрічним позовом не довів суду належними та допустимими доказами, що договір дарування будинку був укладений під впливом помилки, а саме, що через похилий вік, тяжкі обставини та нероз`яснення нотаріусом суті і змісту договору, дарувальниця ОСОБА_5 неправильно сприйняла правову природу правочину, права та обов`язки сторін, наслідки договору і це вплинуло на її дійсне волевиявлення, тобто вона помилково уклала договір дарування будинку, при цьому суд зазначив, що підписання договору без попереднього ознайомлення з його змістом не допускається.
В свою чергу, суд звернув увагу, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє прізвище та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування житлового будинку.
Також, відповідач за первісним позовом не надав суду жодних доказів на підтвердження наявності умислу в діях позивача на введення в оману ОСОБА_5 , щодо природи укладеного договору.
Крім цього, суд не взяв до уваги покликання ОСОБА_2 та третьої особи із самосійними вимогами ОСОБА_4 , як на факт обману зі сторони ОСОБА_1 те, що текст договору ОСОБА_5 не читала, і він здійснював тиск на дарувальника.
Разом з цим, в оспорюваному договорі дарування сторони своїми підписами підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладений у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються договором.
Доказів порушення нотаріусом вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» не отримано.
Окремо суд зазначив, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , №12017140130001970 від 04.11.2017, за фактом шахрайських дій закрито у зв?язку з відсутністю у діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині визнання недійсним оспорюваного договору дарування, а оскільки позовна вимога про застосування наслідків недійсності правочину є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним, в її задоволенні також відмовлено.
Крім цього, суд звернув увагу, що жодними нормами ЦПК України не передбачено необхідність врахування віросповідання під час вирішення спорів, тому покликання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стосовно віросповідання дарувальниці ОСОБА_5 , в контексті відповідного впливу на вчинення нею дій щодо дарування майна, не має жодного відношення до вчинення даного правочину.
Також, суд дійшов висновку про те, що необхідно зобов?язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,25га. та зобов?язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей будинку в АДРЕСА_1 , виселивши ОСОБА_2 із цього житлового будинку.
З врахуванням того, що відповідачем за первісним позовом не спростовано презумпцію його вини у настанні негативних наслідків для позивача, суд прийшов висновку, що внаслідок винних дій ОСОБА_2 позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, стану постійного стресу, тому враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд частково задовольнив вимогу про стягнення моральної шкоди та стягнув з відповідача, з врахуванням принципу справедливості, 2000,00 грн.
Зважаючи на те, що задоволення апеляційної скарги, тобто вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , які є фактично аналогічні вимогам позову третьої особи ОСОБА_4 та одночасно виключають можливість задоволення первісного позову, колегія суддів приходить переконання, що пред`явлені вимоги за позовами є тісно пов`язаними між собою, при цьому, оскільки саме від чинності договору дарування спірного будинковолодіння ОСОБА_1 та законності державної реєстрації такого за ним, залежить підставність та обґрунтованість інших вимог за позовами, колегія суддів найперше перевіряє законність оскаржуваного рішення власне в частині оспорюваного договору дарування від 13.05.2016.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно із свідоцтвом про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1 від 22.09.2000, виданого Конюхівською сільською радою Стрийського району Львівської області, ОСОБА_15 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 90).
Вказаний будинок ОСОБА_16 успадкувала згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.10.1966, після смерті своєї матері ОСОБА_17 , відтак житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_16 на праві особистої приватної власності, що спростовує відповідні доводи позивача ОСОБА_2 та апелянта ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 115).
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.07.2014 встановлено факт належності ОСОБА_5 , свідоцтва, складеному і виданого ОСОБА_15 , що зареєстровано Стрийським МБТІ на праві приватної власності та записаний у реєстрову книгу №1 за реєстровим №89 від 28.09.2000 (т. 1 а.с. 127-128).
Належність ОСОБА_5 житлового будинку АДРЕСА_1 , на праві власності також підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 52001955 від 25.01.2016 та Витягом з Державної реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 52001955 від 25.01.2016, сформованих державним реєстратором Кіндракевич Б.М. (т. 1 а.с. 167). 
Доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_5 мала свідоцтво про право власності на житловий будинок від 31.08.2000 на оспрюваний житловий будинок, відтак у неї не було необхідності виготовляти аналогічні документи, зокрема Свідоцтво про право власності від 25.01.2016 та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 52002038 від 25.01.2016 є безпідставними, оскільки відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, з 01.01.2013 посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які таке відчуджують.
При цьому, у підпункті 1.7. пункту 1 глави 2 розділу ІІ Порядку (в редакції від 01.01.2013) передбачено, що крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відтак, перед вчиненням правочину щодо відчуження нерухомого майна після 01.01.2013 державний реєстратор вносив відомості у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно на підставі документів, що посвідчують право власності на майно і реєстрація права власності була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення цих прав, або якщо відповідне законодавство не передбачало проведення державної реєстрації цих прав, при цьому Витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно долучався до документів, що подавалися нотаріусу при вчиненні правочину про відчуження майна.
В свою чергу, згідно із свідоцтвом про одруження, ОСОБА_5 була у шлюбі і з ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 130).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 84 роки, актовий запис № 12 (т. 1 а.с. 126).
Згідно довідки Грабовецької сільської ради від 12.05.2016 № 664 ОСОБА_5 1923 р.н. проживала одна за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 177).
З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.04.2016, вбачається, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4625383000:02:001:0022, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить до комунальній власності (т. 1 а.с. 178-179).
Подружжя ОСОБА_7 були сім?єю священика, зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
З долученого до матеріалів справи заповіту вбачається, що 10.10.2013 ОСОБА_5 , у державного нотаріуса Стрийської міської ради склала заповіт, яким на випадок своєї смерті, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона матиме за законом право заповіла ОСОБА_2 (т.1 а.с. 65).
Також, 10.10.2013 ОСОБА_5 , уклала довіреність, згідно якої уповноважила ОСОБА_2 вести від її імені справи в усіх державних установах, кооперативних та громадських організаціях, бюро технічної інвентаризації, державній реєстраційній службі, нотаріальній конторі, органах ДРАЦС, управлінні Держземагенства, паспортному столі та інших установах по різних питаннях; вести всі справи в усіх судових установах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, в тому числі з правом повної чи часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладення мирової. угоди, оскарження рішення суду, подачі виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна або грошей, надала йому право одержувати та подавати необхідні довідки та документи, подавати від її імені заяви, проводити оплату а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видано строком на три роки та дійсна до десятого жовтня дві тисячі шістнадцятого року (т. 1 а.с. 68).
13.05.2016 ОСОБА_5 уклала договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, з якого вбачається, що ОСОБА_5 , з однієї сторони, як дарувальник та, з іншої сторони ОСОБА_1 , як обдарований, подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га (а.с. 6).
Згідно із п. 13 вказаного договору дарування право власності на вищезгаданий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами виникає у обдарованого ( ОСОБА_1 ) з моменту прийняття дарунка та державної реєстрації.
13.05.2016 за ОСОБА_1 зареєстровано в держаному реєстрі право приватної власності на житловий будинок, об?єкт нерухомості, що підтверджується копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 7).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Грабовецькою сільською радою Стрийського району Львівської області від 04.08.2016, актовий запис (т. 1 а.с. 8).
Згідно лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, причиною смерті ОСОБА_5 було кардіосклероз та ішемічна хвороба серця (т. 1 а.с. 66-67).
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.
В свою чергу, згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 4 ст. 722 ЦК України).
Позивач за зустрічним позовом та третя особа із самостійними вимогами просять визнати недійсним договір дарування посилаючись на те, що при підписанні такого покійна ОСОБА_5 була введена в оману щодо правової природи правочину та припустилася помилки внаслідок похилого віку, стану здоров`я, вад зору та душевних переживань, пов`язаних зі смертю чоловіка. 
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Разом з тим, згідно із ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
В свою чергу, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК України).
Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Таким чином, зазначені вище норми визначають три самостійні підстави для визнання правочину недійсним.
Слідуючи принципу jura novit curia («суд знає закони»), колегія суддів приходить переконання про те, помилка при здійсненні кваліфікації права вимоги не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки суд, зокрема, має застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, якщо сторонами здійснена неправильна кваліфікація спірних правовідносин.
Разом з цим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача, при цьому встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, відтак колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що особа має право пред`явити позов про визнання правочину недійсним із декількох підстав одночасно, навіть якщо вони є взаємовиключними, а суд у такому випадку повинен перевірити та дати оцінку всім обставинам, на які покликається позивач, та за встановлення хоча б однієї, задовольнити такий позову.
За змістом статтей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Колегія суддів вважає, що правові наслідки укладення оспорюваного правочину наступили, протилежного не доведено.
При цьому на підтвердження того, що при укладенні договору ОСОБА_5 припустилася помилки внаслідок похилого віку, стану здоров`я, вад зору та душевних переживань позивач за зустрічним позовом не подав висновку судово-психіатричного експертизи, з якого б слідувало, що ОСОБА_5 на час підписання договору дарування за своїм психічним станом  не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Напротивагу цьому, в матеріалах справи містяться довідки, які стверджують, що покійна ОСОБА_5 на обліку у психіатра не перебувала, тому будь які доводи стосовно розладів її психіки є припущеннями.
Зокрема, згідно із довідкою, виданої Стрийською ЦРЛ від 23.02.2017, № 192 ОСОБА_5 , яка проживала в с. Колодниця Стрийського району Львівської області, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра не перебувала.
Відповідно до довідки Стрийського районного територіального центру соціального обслуговування від 16.03.2017р., №01-12/56, вбачається, що ОСОБА_5 , яка проживала в с. Колодниця була прийнята на обслуговування 03.08.1998 та знята 04.08.2016, у зв?язку зі смертю. Соціальні послуги надавались соціальним робітником ОСОБА_18 .
Крім цього, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що оспорюваний договір дарування будинку був укладений під впливом помилки, а саме, що через похилий вік, тяжкі обставини та нероз`яснення нотаріусом суті і змісту договору ОСОБА_5 неправильно сприйняла правову природу правочину, права та обов`язки сторін, наслідки договору і це вплинуло на її дійсне волевиявлення, тобто вона помилково уклала договір дарування будинку.
Поряд з цим, стверджуючи про помилку, обман чи відсутність вільного волевиявлення зі сторони ОСОБА_5 щодо укладення оспорюваного договору, що вплинуло на розуміння останньою правової природи такого, апелянт жодного разу не зазначає про який договір, на його думку, йшла мова у розумінні дарувальниці ОСОБА_5 , при укладенні такого.
Окремо колегія суддів звертає увагу, що спірний договір дарування будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, а ОСОБА_5 на час посвідчення спірного договору дарування власноруч зазначила своє прізвище та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування житлового будинку.
Більше того, дійсно сам факт розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , № 12017140130001970 від 04.11.2017, за фактом шахрайських дій, яке закрито у зв?язку з відсутністю у діянні ОСОБА_1 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, не свідчить про вчинення ним насильницьких дій відносно дарувальника чи примушування до підписання договору.
Зазначені вище обставини підтверджують правильність висновків суду та спростовують доводи апеляційної скарги.
Згідно із ст. ст. 47, 48 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та на достатній життєвий рівень. 
Правове забезпечення цих конституційних приписів здійснюється відповідно до житлового та цивільного законодавства. 
Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Непорушність права власності визначена статтею 321 ЦК України.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Враховуючи наведене та те, що судом не встановлено правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 , з врахуванням положень ст.ст. 321, 334, 391 ЦК України, якими гарантується права особи щодо власності, його непорушності та усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, є підставними та обґрунтовано зобов`язав ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,25га., надати ОСОБА_1 , ключі від вхідних дверей будинку та виселити ОСОБА_2 з житлового будинку.
Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року- залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2021 року.

       Головуючий:                                                А.В. Ніткевич 

Судді:                                                         С.М. Бойко

С.М. Копняк