Постанова
Іменем України
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 752/6099/20
провадження № 61-13598св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Власюк Катерина Петрівна, на постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав, в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем ОСОБА_1 , винести рішення про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 , без позбавлення його батьківських прав. 
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом визначення місця проживання та часу спілкування малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , до ухвалення рішення, щотижня: з 10 год. 00 хв. кожної середи до 10 год. 00 хв. кожної суботи; у вихідні дні: з 10 год. 00 хв. кожної першої суботи до 20 год. 00 хв. кожної першої неділі та з 10 год. 00 хв. кожної третьої суботи до 20 год. 00 хв. кожної третьої неділі.
 
Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 порушив усну домовленість між ними щодо побачень з дитиною, оскільки не повернув їй дитину у термін, погоджений ними; на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду дитина проживає разом із ОСОБА_2 , який дозволяє їй бачитися з дитиною лише на визначеній ним території - в будинку та біля нього, що позбавляє дитину її материнського піклування, уваги та присутності. 
Також ОСОБА_1 зазначає, що малолітній ОСОБА_3 хворіє на цукровий діабет, що потребує проведення постійних відповідних обстежень дитини, здачі аналізів для визначення групи хвороби. На її неодноразові прохання забрати дитину ОСОБА_2 відмовляє. Ситуація, що склалася, призведе до втрати контакту матері та дитини, може спричинити рецидив нервових захворювань та прогресування цукрового діабету у дитини.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила забезпечити позов.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року у складі судді Плахотнюк К. Г. заяву ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав, передавати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_1 щотижня: з 10 год. 00 хв. кожної середи до 10 год. 00 хв. кожної суботи; у вихідні дні: з 10 год. 00 хв. кожної першої суботи до 20 год. 00 хв. кожної першої неділі та з 10 год. 00 хв. кожної третьої суботи до 20 год. 00 хв. кожної третьої неділі.
 
Суд виходив з того, що дитина сторін у справі, яка на час вирішення заявлених позовних вимог ще не досягла дворічного віку, страждає від розлучення з матір`ю. Відсутність тісного зв`язку з матір`ю у дитини такого віку, а також позбавлення звичного для неї способу життя може призвести до тяжких психологічних наслідків для дитини, а вжиття запропонованого позивачем забезпечення позову зможе в деякій мірі їх невілювати: малолітня дитина буде підтримувати зв`язок з матір`ю та перебувати у звичних для неї умовах, у той же час не будуть порушуватися права батька на спілкування з дитиною, і перебування дитини з батьком не буде завдавати дитині страждань, оскільки дитина періодично також перебувала у батька за відсутності матері на виконання їх усної домовленості.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки вжиті судом заходи забезпечення позову за змістом є тотожними позовним вимогам про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, які визначено статтею 158 Сімейного кодексу України (далі - СК України), що суперечить частині десятій статті 150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Власюк К. П., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року і залишити в силі ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року.
 
Підставами касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Власюк К. П., зазначила порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також вимог статті 150 ЦПК України.
 
Касаційну скаргу мотивовано, зокрема, тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позовними вимогами ОСОБА_1 є визначення місця проживання дитини з нею та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав, а заява про забезпечення позову полягала в тому, щоб визначити місце та час спілкування малолітньої дитини з матір`ю до ухвалення судом рішення по суті справи, тому вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову за своїм змістом не є тотожними позовним вимогам.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Пронін Є. І., зазначив, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
 
Відзив на касаційну скаргу від третьої особи у справі не надходив.
 
У додаткових поясненнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що 20 серпня 2020 року між колишнім подружжям - батьками дитини - укладено договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків. Цей договір укладався в найвищих інтересах дитини, з метою збереження графіка побачень, який було встановлено ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року про забезпечення позову. Однак відповідач не виконує умови цього договору, зокрема, не повертає сина матері, переховує його, не повідомляє, з ким дитина та де вона, і таким чином порушує добровільно встановлений договором графік спілкування позивача з сином.
До додаткових пояснень на касаційну скаргу ОСОБА_1 додала копії договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків від 20 серпня 2020 року; заяви ОСОБА_1 від 25 червня 2021 року до Головного управління Національної поліції у Київській області про розшук малолітнього сина, ОСОБА_3 ; акта від 30 червня 2021 року невиконання ОСОБА_2 договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків від 20 серпня 2020 року; вимоги ОСОБА_1 від 02 липня 2021 року до ОСОБА_2 щодо надання інформації про малолітнього сина ОСОБА_2 ; витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05 липня 2021 року про реєстрацію кримінального провадження за ознаками вчиненого ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 166 Кримінального кодексу України. 
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Власюк К. П., на постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року, відмовлено ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Власюк К. П., у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року і витребувано із Голосіївського районного суду міста Києва цивільну справу № 752/6099/20.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Власюк К. П., підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Щодо можливості перегляду в порядку касаційного провадження постанови суду апеляційної інстанції про скасування вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову
 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) відступила від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження                       № 14-88цс20), у частині висновків про неможливість оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про відмову в забезпеченні позову та про неможливість касаційного оскарження постанови апеляційної інстанції, якою скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову, оскільки Велика Палата Верховного Суду вважає невиправданими такі обмеження та зазначає, що у касаційному порядку можуть, окрім інших, переглядатися ухвали суду апеляційної інстанції щодо забезпечення позову (тобто, як ухвали, якими задоволено заяву про забезпечення позову, так і ухвали, якими відмовлено у такому забезпеченні), а також постанови суду апеляційної інстанції, якими скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову (пункт 7.7).
 
Таким чином, постанова Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року про скасування ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року та відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає касаційному оскарженню.
 
Щодо законності та обґрунтованості постанови суду апеляційної інстанції
 
Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
 
Відповідно до Принципів попередніх і забезпечувальних (охоронних) заходів у міжнародному цивільному процесі Міжнародної асоціації процесуального права попередні і забезпечувальні заходи мають дві принципові цілі у цивільних спорах: а) збереження існуючого status quo до вирішення спору по суті; б) збереження активів, за рахунок яких остаточне судове рішення може бути виконано. 
 
Відповідно до Правила 17.1 «Попередні заходи та охоронні заходи», що закріплено у Правилах міжнародного цивільного процесу ALI/UNIDROIT, суд може вжити попередній захід для того, щоб обмежити поведінку сторони чи іншої особи або змусити її до поведінки у випадках, коли необхідно зберегти можливість надання ефективного засобу судового захисту до ухвалення остаточного судового рішення або ж для того, щоб підтримати або іншим чином врегулювати існуючу ситуацію (status quo). 
 
Консультативна рада європейських суддів у своєму Висновку від 24 листопада 2004 року № 6 «Про справедливий судовий розгляд у розумні строки і роль судді у судовому процесі з урахуванням альтернативних способів вирішення спорів» визначила, залежно від мети, два види попередніх заходів, які можуть бути застосовані судом: 1) заходи, спрямовані на забезпечення виконання рішення (наприклад, накладення арешту або «замороження активів»); 2) засоби з тимчасового врегулювання ситуації (наприклад, у сімейних спорах).
 
Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду заяви про забезпечення позову судом першої інстанції); а також встановленням обов`язку вчинити певні дії (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
 
Частиною десятою статті 150 ЦПК України визначено заборону вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, а також винести рішення про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 , без позбавлення його батьківських прав. 
 
У заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 просила суд до набрання судовим рішенням у справі законної сили, забезпечити позов шляхом визначення місця проживання та часу спілкування малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , до ухвалення рішення, щотижня: з 10 год. 00 хв. кожної середи до 10 год. 00 хв. кожної суботи; у вихідні дні: з 10 год. 00 хв. кожної першої суботи до 20 год. 00 хв. кожної першої неділі та з 10 год. 00 хв. кожної третьої суботи до 20 год. 00 хв. кожної третьої неділі.
 
На обґрунтування обраного виду забезпечення позову ОСОБА_1 посилалася на необхідність забезпечення контакту матері з малолітнім сином на час розгляду справи, оскільки відповідач порушив усну домовленість між сторонами щодо місця проживання дитини та участі батьків в його вихованні і це призвело до позбавлення малолітньої дитини материнського піклування та, враховуючи стан здоров`я дитини, може спричинити рецидив нервових захворювань та прогресування цукрового діабету у дитини.
 
При вирішенні питання про необхідність застосування забезпечення позову, судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дитиною.
 
Суд першої інстанції задовольнив заяву ОСОБА_1 , встановивши таким чином саме такий графік перебування дитини разом із позивачкою на час вирішення справи, про який вона просила у своїй заяві. 
 
Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, послався на те, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову за змістом є тотожними із позовними вимогами про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначеними статтею 158 СК України, що суперечить вимогам частини десятої статті 150 ЦПК України.
 
Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про необхідність скасування ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року, однак вважає неправильними мотиви, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року.
 
З точки зору класифікації судових спорів стосовно виховання дитини як вимоги про визначення місця проживання дитини, так і вимоги про визначення графіку (часу і місця) побачення дитини з кожним із батьків належать до категорії спорів стосовно дитини у широкому розумінні, проте різняться за способом судового захисту. 
Так, судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). 
Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання. 
 
Отже, висновок апеляційного суду про те, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову за змістом є тотожними позовним вимогам про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, які визначено статтею 158 СК України, що суперечить частині десятій статті 150 ЦПК України, зроблено з неправильним застосування норм матеріального права.
 
Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. 
 
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
 
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
 
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).
 
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).
 
Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.
 
У постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20) Верховний Суд виклав такий висновок щодо застосування заходів забезпечення позову у справі про визначення місця проживання малолітніх дітей: «колегія суддів звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, Верховний Суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову».
 
«Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю» (постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61-1153св17), від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20), від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20 (провадження                        № 61-1092св21)).
 
Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини, проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
 
Вирішуючи питання про забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування інституту забезпечення позову у цій справі та необхідність врахування тієї обставини, що дитина сторін у справі на час вирішення заявлених вимог про забезпечення позову за три дні не досягла двохрічного віку і страждає від розлучення з матір`ю. 
 
Разом з цим, задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у повному обсязі, суд першої інстанції неповною мірою врахував вимоги частини третьої статті 150 ЦПК України щодо співмірності заходів забезпечення позову заявленим позивачкою вимогам. 
 
Крім того, положеннями частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
У матеріалах справи відсутній висновок Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо розв`язання спору. Такий висновок може бути наданий як на запит сторони у справі, так і на виконання вимог ухвали суду про його витребування, зокрема і для вирішення питання забезпечення позову. 
 
Зазначений висновок має важливе значення для вирішення процесуального питання про забезпечення позову, у тому числі з огляду на співмірність заходів забезпечення позову, які просить ОСОБА_1 . 
 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, однак при цьому неправильно застосував норми матеріального права в частині обґрунтування такої відмови.
 
Також колегія суддів вважає за потрібне роз`яснити позивачеві, що вона не позбавлена права повторно звернутися до суду із заявою про забезпечення позову.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Власюк Катерина Петрівна, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а в іншій частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                   Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк