Справа № 461/8720/20                                Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/249/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Розглянувши у порядку спрощеного провадження без участі учасників цивільну справу № 461/8720/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 24 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-
в с т а н о в и в:

22.10.2020 року Акціонерне товариство «Ідея-Банк» (далі АТ «Ідея-Банк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № Z02.00607.003944631 укладеного 18.05.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 на суму 62 450,00 грн. зі сплатою 10% річних.
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 24 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» 45 223,41 грн. заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» 2 100,00 грн. на професійну правничу допомогу та 1 736,54 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржило АТ «Ідея Банк» в особі представника адвоката Заставної О.В.
В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду в частині відмови у стягненні нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту у сумі 1 863,79 грн. незаконним.
Судом не враховано, що кредитний договір , стягнення за яким є предметом позову у даній справі укладено 18.05.2018 року, тобто вже під час дії Закону України «Про споживче кредитування № 1734-УІІІ від 15.11.2016, що набрав чинності 10.06.2017 року (далі Закон).
Абзац 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно якого кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього Закону втратив чинність ще до укладення Кредитного договору, а саме 10.06.2017 року, тому такий не може бути застосований до спірних правовідносин у даній справі.
Зазначає, що 10.06.2017 року втратили чинність також Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою КМУ від 10.05.2007 року № 168.
На зміну вище вказаним Правилам було прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою правління НБУ від 08.06.2017 року № 49., що набрали чинності 10.06.2017 року.
Посилається на практику Верховного Суду України у зазначених правовідносинах. Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.
Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 оплати за обслуговування кредиту та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.
Просить також стягнути судові витрати по справі на суму 5 255 грн. із яких: 2 102 грн. судовий збір сплачений за подання позовної заяви, 3 153,00 грн. судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Тобто, апеляційний суд переглядає дану справу в частині відмови у задоволенні позовних вимог, що стосуються плати за обслуговування кредиту в сумі 449, 64 грн. та прострочена плата за обслуговування кредиту в сумі 9067,74 грн.
Матеріалами справи встановлено, що 18.05.2018 року між позивачем АТ «Ідея-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Z 02.00607.003944631 відповідно до якого позичальник отримав від кредитодавця кредитні кошти в розмірі 62 450,00 грн. зі сплатою 10% річних та сплатою кредиту та інших платежів, в тому числі відсотків, у строки, передбачені кредитним договором згідно Графіка щомісячних платежів.
Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, однак відповідач ОСОБА_1 недобросовісно віднісся до виконання своїх договірних обов`язків внаслідок чого допустив заборгованість в загальній сумі 68 338,78 грн..
Позивачем в розмір заборгованості, заявленої у позовних вимогах, нараховано плату за обслуговування кредиту-449,64 грн. та прострочену плату за обслуговування кредиту-9 067,74 грн.
Відмовляючи позивачу АТ «Ідея-Банк» у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованої плати за обслуговування кредиту та простроченої плати за обслуговування кредиту, суд першої інстанції з посиланням на правові позиції Верховного Суду правильно прописав, що банк не мав права встановлювати такий платіж у кредитному договорі за дії, які він вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за надання в користування кредитних коштів, а тому підставно зазначив, що така умова договору є нікчемною. 
Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності правочину у цій частині не спростовують висновків суду.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК) істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч.1 ст.627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання (ст.629ЦК).
Відповідно до ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит-вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом-витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання,обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит-грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника.
Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про точний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції з посиланням на умови договору споживчого кредитування, на відповідність таких до вимог частини першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» правильно зазначив, що пунктом 1.4 Кредитного договору фактично встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність якої встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана місячна плата за обслуговування міститься у пункті 6 Кредитного договору, а саме у Графіку щомісячних платежів.
Відповідно до ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК).
Враховуючи те, що споживачу встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, зазначена плата є суттєво значною, тому пункт 1.4 Кредитного договору є несправедливим, містить дисбаланс обов`язків на шкоду споживача, суперечить закону.
Посилання апелянта на те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, не спростовують наведених висновків суду та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно, крім цього, сукупний розмір цієї оплати перевищує отриманий розмір кредиту.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.
Суд дотримався принципу оцінки доказів та на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи дав належну оцінку як кожному доказу окремо так і в їх сукупності відповідно до діючого законодавства, що було чинним на час укладення кредитного договору та на час розгляду справи (ч.3 ст.3 ЦПК).
Висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 квітня 2020 року ( справа № 583/3343/19),від 11 березня 2020 року (справа № 708/195/19).
Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).
Відповідно до ст..375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК).
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Ідея Банк»- адвоката Заставної О.В. залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м.Львова від 24 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст.389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк