ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 липня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 737/771/20
Головуючий у першій інстанції – Кореньков А. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/724/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Харечко Л.К.,
суддів: Губар В.С., Онищенко О.І.,
секретар - Позняк О.М.

учасники справи: позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2021 року у складі судді Коренькова А.А., повний текст якого складений 19.03.2021 у м. Куликівка Чернігівської області, 
                                   У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки – квартиру, загальною площею 70,40 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СNKUGL0000000001 від 23.04.2008 в розмірі 34 202,86 дол США, шляхом її продажу на прилюдних торгах. 
Позовні вимоги обґрунтовані ним, що 23.04.2008 між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СNKUGL0000000001, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в сумі 28 200,50 дол США зі сплатою відсотків у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.04.2028. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 23.04.2008 сторони уклали договір іпотеки № СNKUGL0000000001, згідно з умовами якого, відповідачі передали в іпотеку квартиру загальною площею 70,40 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить останнім на праві власності.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 04.09.2020 ОСОБА_1 має заборгованість перед Банком в загальному розмірі 52 148,80 дол США, проте, оскільки законом не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми боргу, кредитодавець має право вимагати будь – яку частину суми заборгованості за кредитом.
20.07.2020 позивачем на підставі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» була направлена відповідачам вимога про повернення у 30-денний строк з дня отримання вимоги суми кредиту в повному обсязі. Оскільки, відповідачі проігнорували вимогу Банку, останній звернувся до суду з даним позовом.
Крім звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач, відповідно до ч. 3 ст. 39, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі.
Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, вирішивши питання про судові витрати.
Доводи скарги зводяться до того, що суд помилково не застосував п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та не повинен був застосовувати положення ч. 4 ст. 267 ЦК України, в результаті чого дійшов невірного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, адже відповідачем протягом 2017 – 2020 років здійснювалось часткове погашення боргу за кредитним договором, що свідчить про визнання ним заборгованості та переривання строку позовної давності. 
При вирішенні питання щодо можливості виселення суд не перевірив та не встановив наявності у відповідачів іншого житлового нерухомого майна, крім предмета іпотеки. Додаткові докази про наявність у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 нерухомого житлового майна позивач надав суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що про підстави відмови у позові дізнався з судового рішення, а надати такі докази для повного і всебічного встановлення обставин справи суд першої інстанції не пропонував.
Вважає, що наявність судового рішення про стягнення з боржника заборгованості не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що часткове погашення боргу здійснювалося шляхом примусового стягнення на заробітну плату в рамках виконавчого провадження. Примусове стягнення не відноситься до дій, вчинених особою або з його згоди, що свідчать про визнання нею свого боргу і не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності.
Також зазначає, що станом на день розгляду даної справи Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є чинним, а відтак, нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника).
Вислухавши суддю – доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Встановлено, що 23.04.2008 між ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк» (зараз АТ КБ «Приватбанк») і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CNKUGL0000000001, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 25 465,94 дол США, а позичальник зобов`язувався погашати заборгованість за кредитним договором, сплачувати відсотки у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії банку у порядку, визначеному договором. Кінцевим терміном повернення кредитних коштів є 23.04.2028 (а. с. 16-19).
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23.04.2008 сторони уклали договір іпотеки квартири, предметом якого є нерухоме житлове майно, а саме, трикімнатна квартира, загальною площею 70.40 кв м, житловою площею 44,90 кв м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 22-23).
В обґрунтування доводів щодо наявності заборгованості відповідача перед АТ КБ «Приватбанк» Банк надав розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на 04.09.2020 ОСОБА_1 має борг перед позивачем в сумі 52 148,80 дол США, з яких: 20 425,94 дол США – заборгованість за кредитом, 13 310,71 дол США – заборгованість за процентами за користування кредитом, 465,21 дол США – заборгованість по комісії за користування кредитом, 17 946,94 дол США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а. с. 8-12).
Згідно зі ст. ст. 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті  610 ЦК України  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У статті 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За приписами частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Частиною 1  статті 1049 ЦК України  встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь – якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
10.05.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Куликівського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором CNKUGL0000000001 від 23.04.2008 і рішенням суду від 02.02.2017 стягнуто з відповідача борг у розмірі 21 947,27 дол США. (а. с. 72-75).
На виконання вказаного судового рішення 11.06.2020 було відкрито виконавче провадження № 62322042 (а. с. 76).
07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
У рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рн/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
Проте мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 09.09.2015 у справі № 6-714цс15.
Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.
З наведеного слідує, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.
Вказаний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 27.05.2015 у справах № 6-57цс15 та № 6-58цс15, від 07.07.2015 у справі № 6-345цс15.
Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Порядок виселення особи визначено у статті 109 ЖК України.
Оскільки на час дії вказаного Закону не підлягає виконанню рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, то положення цього Закону поширюються й на рішення суду про виселення осіб з цього предмета іпотеки.
Таким чином колегія суддів, з огляду на вищевикладене, приходить до висновку, що у зв`язку із неналежним виконанням боржником – ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, Банк вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим, погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».
Також, як вірно зазначив суд, квартира, яка є предметом іпотеки, хоча і придбана не за кредитні кошти, надані в іноземній валюті за споживчим кредитом, але позивач не надав доказів того, що у позичальника у власності є інше нерухоме житлове майно, а відтак, дійшов висновку, що на неї розповсюджується дія мораторію, введеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Доводи Банку в апеляційній скарзі про наявність нерухомого житлового майна у відповідачів та докази, які це засвідчують, які приєднані останнім до скарги, до уваги апеляційним судом не приймаються в силу положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки такі мотиви поважності не надання суду першої інстанції доказів, як підстава відмови у позові, а також, як те, що суд не пропонував позивачу їх надати, не є тими причинами, що об`єктивно не залежали від позивача. 
Є вірним і висновок суду першої інстанції стосовно неправомірності нарахування позивачем процентів за користування кредитом після 10.05.2016 року, тобто, після звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення з відповідача заборгованості за кредитом відповідно до ст. 1050 ЦК України.
Правовий висновок з цього питання викладений Великою Палатою Верховного суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, де зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Таким чином позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.
Такими діями (шляхом пред`явлення судової вимоги) кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов`язання.
Згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Як зазначалось вище, рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 02.02.2017 у справі стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № CNCUGL0000000001 від 23.04.2008.
Отже, пред`явивши 10.05.2016 позов про стягнення кредитної заборгованості, Банк на власний розсуд змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і з цього моменту почав свій перебіг строк позовної давності, якій закінчився 10.05.2019 року.
Звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 02.10.2020 року, позивач пропустив загальний строк позовної давності. Суд першої інстанції правильно, в даному випадку, застосував положення частини 4 статті 267 ЦК України та відмовив у задоволенні позову на цій підставі, про що заявляв відповідач.
Доводи апеляційної скарги, з посиланням на ст. 267 ЦК України та п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що строк позовної давності переривався, тому, Банк, звернувшись до суду з даним позовом, не пропустив строку позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, до уваги колегією суддів не беруться, оскільки є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та встановленими фактичними обставинами.  
Апеляційний суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством, про що вказував і суд першої інстанції у своєму рішенні (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 361/7543/17), проте, як вже зазначалось вище, така обставина, як розповсюдження дії мораторію, введеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не позбавляє іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, а лише відстрочує виконання іпотекодавцем зобов`язання. 
З огляду на зазначене, вказані доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
На підставі вищевикладеного, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та визнання рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2021 року таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2021 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складений 19.07.2021.

Головуюча                                Судді: