Дата документу 03.08.2021 Справа № 333/6037/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №333/6037/19        Головуючий у 1 інстанції: Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/807/1250/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» серпня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Гончар М.С.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування нею, 

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування нею.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , співвласником іншої 1/2 частини квартири є відповідач. Квартира була набута під час перебування сторін у шлюбі. 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.
Відповідач перешкоджає йому в користуванні спірною квартирою, змінила замки на вхідних дверях та не пускає його до квартири. Угоди про порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками не досягнуто.
На підставі зазначеного просив усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом його вселення в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні квартирою; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 згідно варіанту №1 по питанню №1 висновку експерта №230/231-20 від 01.09.2020 року, за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по справі №333/6037/19, наступним чином: - у його користування виділити із розрахунком компенсації від відповідача приміщення №2 – жилу кімнату (згідно плану квартири у технічному паспорті), площею 12,4 кв.м; у користування ОСОБА_2 виділити приміщення №3 – жилу кімнату площею 12,4 кв.м з урахуванням новоутвореного коридору між приміщеннями №№ 1, 2, 3 та балкон, в загальному користуванні залишити приміщення №1 – коридор, приміщення №4 – кухня, приміщення №5 – санвузол, приміщення – новоутворений коридор між приміщеннями №№ 1, 2, 3; згідно варіанту №1 по питанню №1 висновку експерта №230/231-20 від 01.09.2020 року зобов`язати виконати в квартирі АДРЕСА_1 , переобладнання, витрати на яке покласти на сторони в рівних частках, згідно додатку №1 висновку експерта №230/231-20: улаштувати перегородку із дверним отвором у кімнаті – приміщення №3, між коридором (приміщення №1) та кімнатою (приміщення №2), для забезпечення площі новоутвореної кімнати (приміщення №3) – 12,4 кв.м; стягнути з ОСОБА_2 компенсацію згідно варіанту №1 по питанню №1 висновку експерта №230/231-20 від 01.09.2020 року за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по справі №333/6037/19, в розмірі 11638,66 грн.; судові витрати в загальному розмірі 7812,90 грн., зі сплати судового збору та оплати висновку експерта №230/231-20 від 01.09.2020 року за результатами комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по справі №333/6037/19, покласти на відповідача.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року позов задоволено частково.
Усунуто перешкоди в користуванні квартирою ОСОБА_1 шляхом вселення в квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 гривень 40 копійок.
В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновку суду про те, що відповідач не є співвласником житла через відсутність реєстрації частки житла на час ухвалення рішення суду, набуття квартири під час перебування сторін у шлюбі, просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позову та задовольнити позовні вимоги, в іншій частині рішення суду залишити без змін, зазначити в зміненому рішенні про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б. та зареєстрованого у реєстрі за №1379, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2014 року, ухваленим у справі №333/2250/14-ц, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Зазначене рішення набуло законної сили 23 травня 2014 року (а.с.6). 

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2017 року, ухваленим у справі №333/2820/17, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку, що є у спільній сумісній власності, поділено спільне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_1 , визнано право власності  ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири (а.с.7-9). Рішення набуло законної сили 04 вересня 2017 року. 

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2018 року,вбачається, що ОСОБА_1 14.05.2018 року зареєстрував право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

За змістом технічного паспорту №3671604 квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 42,64 кв.м та складається з двох прохідних кімнат: № 3 площею 15,3 кв.м та №2 площею 12,4 кв.м (а.с.13-16).

23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою щодо внесення в ЄРДР відомостей про скоєння ОСОБА_2  кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України (а.с.28).

Як вбачається із листа Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області №10974/15/04-19 від 18.11.2019 року, на розгляді знаходилась заява ОСОБА_1 щодо перешкоджання  ОСОБА_2 мешканню заявника у 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 шляхом зміни замків на вхідних дверях, заявнику запропоновано звернутись до суду, оскільки між сторонами склалися цивільно-правові відносини (а.с.35).

Висновком комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №230/231-20 від 01.09.2020 року встановлено, що визначити порядок користування квартирою, згідно якого: ОСОБА_1 буде виділена житлова кімната № 2, площею 12,4 кв.м, а ОСОБА_2 - кімната АДРЕСА_2 , площею 15,3 кв.м, а інші приміщення залишені у спільному користуванні сторін, відповідно до часток співвласників, не можливо, у зв`язку з тим, що житлова кімната № 3 - прохідна, не ізольована. Через житлову кімнату АДРЕСА_2 здійснюється вхід до житлової кімнати №2. Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 можливо тільки виконавши часткові перепланування, які зазначені в дослідницькій частині та зображені на схемі, яка додається. Наданий варіант порядку користування квартирою не відповідає часткам співвласників у праві власності на вказану квартиру, що становлять по 1/2 частці у кожного. Після визначення викладеного порядку користування квартирою АДРЕСА_3 ідеальна частка ОСОБА_2 буде збільшена за рахунок наявності в кімнаті №3 балкону площею 0,84 кв.м, тому грошова компенсація, яку повинен сплатити співвласник буде складати 11638,66 грн.

У висновку наведені два можливі варіанти порядку користування квартирою АДРЕСА_1 з відступом від ідеальних часток співвласників. 

Так, для визначення порядку користування спірною квартирою експертом запропоновано здійснити наступні переобладнання згідно додатку №1 та додатку №2 висновку комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №230/231-20 від 01.09.2020 року: улаштувати перегородку із дверним отвором у кімнаті (прим.3) між коридором (прим. 1) та кімнатою (прим. 2) для забезпечення площі новоутвореної кімнати -12,4 кв.м таким чином після виконання вказаного переобладнання співвласникам буде забезпечена однакова житлова площа. Відповідно до вказаних варіантів порядку користування частки власності будуть змінені за рахунок балкону та зменшення площі новоутвореного коридору за рахунок встановлення перегородки. На даний час розрахувати загальну площу квартири після вказаного переобладнання та описаних відмінностей для встановлення часток не надається за можливе ( а.с.68-83). 

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

За приписами частини першій статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (частина четверта статті 358 ЦК України).

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що ця норма (стаття 358 ЦК України) регулює порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлений співвласниками порядок користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов`язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у статтях 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності при здійсненні якої передбачена частиною четвертою статті 358 ЦК України умова не є обов`язковою.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

На відміну від норми статті 358 ЦК України, яка регулює порядок здійснення співвласниками права часткової власності за домовленістю між собою, положення статей 364, 367 ЦК України передбачають, що визначальним для виділу частки або поділу будинку у натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділ будинку відповідно до часток співвласників. 

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній погоджений порядок користування квартирою, а запропоновані позивачем варіанти встановлення порядку користування житловим квартирою фактично зводяться до її поділу в натурі з виділенням відокремлених часток. 

Висновком комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №230/231-20 від 01.09.2020 року, встановлено, що визначити порядок користування квартирою, згідно якого: ОСОБА_1 буде виділена житлова кімната № 2, площею 12,4 кв.м, а ОСОБА_2 - кімната АДРЕСА_2 , площею 15,3 кв.м, а інші приміщення залишені у спільному користуванні сторін, відповідно до часток співвласників, не можливо, у зв`язку з тим, що житлова кімната № 3 - прохідна, не ізольована. Через житлову кімнату АДРЕСА_2 здійснюється вхід до житлової кімнати №2. Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 можливо тільки виконавши часткові перепланування, які зазначені в дослідницькій частині та зображені на схемі, яка додається. Наданий варіант порядку користування квартирою не відповідає часткам співвласників у праві власності на вказану квартиру, що становлять по 1/2 частці у кожного. Після визначення викладеного порядку користування квартирою АДРЕСА_3 ідеальна частка ОСОБА_2 буде збільшена за рахунок наявності в кімнаті №3 балкону площею 0,84 кв.м, тому грошова компенсація, яку повинен сплатити співвласник буде складати 11638,66 грн.

У висновку наведені два можливі варіанти порядку користування квартирою АДРЕСА_1 з відступом від ідеальних часток співвласників. Так, для визначення порядку користування спірною квартирою експертом запропоновано здійснити наступні переобладнання згідно додатку №1 та додатку №2 висновку комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №230/231-20 від 01.09.2020 року: улаштувати перегородку із дверним отвором у кімнаті (прим.3) між коридором (прим. 1) та кімнатою (прим. 2) для забезпечення площі новоутвореної кімнати -12,4 кв.м таким чином після виконання вказаного переобладнання співвласникам буде забезпечена однакова житлова площа. Відповідно до вказаних варіантів порядку користування частки власності будуть змінені за рахунок балкону та зменшення площі новоутвореного коридору за рахунок встановлення перегородки. На даний час розрахувати загальну площу квартири після вказаного переобладнання та описаних відмінностей для встановлення часток не надається за можливе.

Запропоновані у висновку судової будівельно-технічної експертизи від №230/231-20 від 01.09.2020 рокуваріанти порядку користування квартирою з технічної точки зору, можливі лише з урахуванням виконання певних переобладнань, у тому числі обладнання кожної кімнати, що утворилася у результатів встановлення порядку користування будинком між співвласниками. 

Зазначене свідчить про спрямованість заявлених позивачем вимог не на встановлення судом порядку користування (стаття 358 ЦК України), що згідно з висновками експерта є неможливим без проведення відповідних переобладнань, а на здійснення реального поділу квартири відповідно до часток кожного із співвласників, з облаштуванням ізольованих житлових приміщень (кімнат), (стаття 364, 367 ЦК України), тоді як з вимогами про поділ квартири у натурі сторони до суду не зверталися.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі №640/14359/14-ц.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, заявлені позивачем вимоги фактично зводяться до поділу квартири а не встановлення порядку користування нею, та правильно вказав, що в даному випадку відсутні підстави для зобов`язання виконати в спірній квартирі переобладнання. 

До того ж, уточнивши позовні вимоги щодо зобов`язання виконати в спірній квартирі переобладнання, позивач не вказав, кого саме суду необхідно зобов`язати виконати переобладнання, зазначивши лише про покладення витрат на переобладнання на сторони в рівних частках.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновком суду в частині відсутності реєстрації відповідачем права власності на 1/2 частину спірної квартири відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України та не спростовують висновків суду. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування, передбачені ст.376 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 серпня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       М.С. Гончар