П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/1330/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Н.В.   
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
07 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Шидловського В.Б. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Яремчук Л.С, 
позивача:    ОСОБА_1 
представника позивача: Середенко М.М.
представника відповідача: Господарець А.А. 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в лютому 2021 ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.04.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його до суду. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.
У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити. 
Представник відповідача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом, згідно з довідкою від 05.02.2021 ОСОБА_1 , 1980 року народження, проходив службу в органах кримінально-виконавчої системи з 22.01.2007 по 30.12.2010, в органах внутрішніх справ з 30.12.2010 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 19.01.2021 в національній поліції України. Відповідні обставини також підтверджуються відомостями, що містяться в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .
05.01.2021 майор поліції ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУ НП у Вінницькій області рапорт про звільнення з Національної поліції за власним бажанням з 19.01.2021.
18.01.2021 Наказом ГУ НП у Вінницькій області за №6 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).
05.02.2021 позивач звернувся до начальника ГУ ПН у Вінницькій області із заявою про внесення змін до наказу від 18.01.2021 за № 6 о/с в частині підстави звільнення шляхом зазначення вірної причини звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", а саме: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Також просив внести відповідні зміни в трудову книжку.
01.03.2021 листом № Г-65/04/12/2021 відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про зміну підстави звільнення, мотивуючи тим, що його звільнення відбулось на підставі самостійно поданого рапорту про звільнення за власним бажанням до закінчення строку попередження про звільнення, який мав закінчитись 22.02.2021.
Позивач не погоджується з відмовою у внесенні змін до наказу про звільнення зі служби, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з покликанням на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 07.02.2019 у справі № 804/117/17, мотивував це тим, що позивач не надав доказів застосування до нього відповідного психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи; також він не подавав заяви про відкликання рапорту. Позивача звільнено зі служби на підставі поданого ним особисто рапорту, а дату звільнення узгоджено сторонами, що відповідає вимогам закону.
Вказане дає підстави вважати, що приймаючи спірний наказ відповідач діяв з дотриманням вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
Враховуючи, що вимоги позивача про анулювання запису під №16, датований 19.01.2021 у трудовій книжці позивача є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, вони також не підлягають задоволенню.
Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 за № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у випадках: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Згідно положень статті 77 цього Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням. Будь-яких додаткових умов для можливості звільнення за власним бажанням Закон не передбачає.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів №114 від 29.07.1991 (далі - Положення).
Згідно із підпунктом "ж" пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
А пунктом 68 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
З матеріалів справи встановлено, що позивач прийняв рішення про написання рапорту про звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".
При цьому, рапорт позивачем написано особисто, заяви про відкликання рапорту він не подавав, що не спростовував і під час розгляду справи.
Крім того, колегія суддів враховує й те, що  рапорт позивачем написано особисто, жодних дій на відкликання поданого рапорту до зазначеної у ньому дати звільнення позивач не вчиняв, що спростовує його доводи про те, що він бажав продовжити службу в органах Національної поліції.
Позивач не надав до суду жодних доказів про написання рапорту під примусом без власної волі, такі докази не встановлені й судом, позаяк матеріали справи не містять відповідних звернень до керівництва, або заяв, поданих в порядку Кримінального процесуального кодексу України, до органів Національної поліції, прокуратури, тощо про застосування до нього психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи.
В матеріалах справи міститься копія попередження про наступне вивільнення, яким позивача попереджено, що відповідно до наказу НП України від 16.12.2020 за №983 "Про організаційно-штатні зміни в НП" його посада - старшого інспектора - чергового сектору реагування патрульної поліції 1 Калинівського відділу поліції Головного управління НП у Вінницькій області підлягає скороченню. Також з вказаного попередження слідує, що позивачу повідомлено, що у разі подальшого перебування на цій посаді, він буде звільнений із Національної поліції через скорочення штатів, у встановлені законодавством строки через два місяці. Зі змістом відповідного попередження позивача ознайомлено під підпис 22.12.2020.
З матеріалів справи також вбачається, що позивачу 05.01.2021 пропонувались наявні у відповідача вакантні посади, підтвердженням чого є відповідне повідомлення з переліком вакантних посад. Однак, позивач відмовився від даної пропозиції, що останнім не заперечувалось в судовому засіданні.
Згідно наявних в матеріалах справи доказів, позивач 19.01.2011 у відділі кадрів одержав при звільненні трудову книжку, військовий квиток, обхідний лист, документ для постановки на військовий облік, довідку в УФЗБО (для розрахунку при звільненні), витяг з наказу. При цьому, суд звертає увагу, що при отриманні трудової книжки, позивач не надав будь-яких заперечень проти останнього та не відмовився отримувати трудову книжку, не відкликав свій рапорт про звільнення та не продовжував працювати, що в свою чергу свідчить про беззаперечне погодження розірвати трудовий договір та бажання звільнитися.
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу №6 о/с від 18.01.2021 в частині зазначення підстав звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, правомірність своїх дій ним доведена, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позову в частині його скасування.
Відповідно до частити першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина перша статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).
Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України; місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   10 вересня 2021 року.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Шидловський В.Б.