Постанова
Іменем України
08 липня 2021 року
м. Київ
справа №264/632/19
провадження №61-5615св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сартанська селищна рада м. Маріуполя Донецької області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 03 березня 2021 року у складі судді Ткаченко Т. Б., Лісового О. О., Попової С. А.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду до Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області (далі - Сартанська селищна рада), третя особа - ОСОБА_2 з позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30 січня 1970 року «Про оформлення документів на право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 »; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 17 лютого 1970 року, зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 20 лютого 1970 року за реєстровим №1524, на підставі якого спірний будинок належить ОСОБА_3 .
Позов мотивовано тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящих Сталінської області                       від 12 лютого 1960 року ОСОБА_1 відведено земельну ділянку для будівництва будинку в АДРЕСА_1 , площею 600 кв. м. 
На виконання вказаного рішення розроблено план садибної ділянки, проект індивідуального житлового будинку. 
Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 03 червня 1960 року, позивачу передано в безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва на ній житлового будинку. 
В подальшому ОСОБА_1 здійснив будівництво житлового будинку на вищевказаній земельній ділянці. 
У зв`язку із перебуванням позивача на військовій строковій службі, в будинку АДРЕСА_1 проживав його рідний брат           ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Звернувшись до нотаріуса, для проведення державної реєстрації права власності на збудований у 1962 році будинок, позивачу стало відомо, що спірний будинок належить його брату ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 17 лютого 1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20 лютого 1970 року. 
Позивач вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду з даним позовом з метою захисту порушених прав та майнових інтересів, оскільки про порушення цих прав йому стало відомо лише 13 вересня 2018 року з листа Маріупольського БТІ. 
Вважає, що виконавчий комітет Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова в порушення вимог законодавства 30 січня 1970 року прийняв рішення, яким право власності на житловий будинок, який належить позивачу, фактично визнав за ОСОБА_3 . 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області         від 27 листопада 2020 року у складі судді Литвиненко Н. В. позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30 січня 1970 року «Про оформлення документів на право власності на жилий будинок по                           АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ».
Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1             від 17 лютого 1970 року, зареєстроване в Маріупольському БТІ 20 лютого  1970 року за реєстровим №1524, на підставі якого спірний будинок належить ОСОБА_3 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 не позбавлений права користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 , зазначена земельна ділянка у нього не вилучалась, а тому рішення виконавчого комітету Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30 січня 1970 року «Про оформлення документів про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 » та свідоцтво про право власності від 17 лютого 1970 року прийняті всупереч зареєстрованих прав на вказану земельну ділянку за позивачем ОСОБА_1 .
Суд також виходив з того, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки він довідався про те, що його брат ОСОБА_3 оформив право власності на будинок в 1970 році на власне ім`я з відповіді Маріупольського БТІ, що мало місце у вересні 2018 року, а відтак і довідався про порушення свого права власності. 
Постановою Донецького апеляційного суду від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 17 лютого 1970 року виконавчим комітетом Приморської селищної ради депутатів трудящих на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право особистої власності на будівлю АДРЕСА_1 , яке 20 лютого 1970 року зареєстроване в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації. За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким усе своє майно заповів ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , а тому, спірний будинок по 
АДРЕСА_1 , право власності на який за ОСОБА_3 оскаржує позивач, відповідно до положень статті 1268 ЦК України, належить саме ОСОБА_2 .
Таким чином, ОСОБА_2 є належним співвідповідачем у даній справі.
Оскільки, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , що заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Проте ОСОБА_2 до участі в справі як співвідповідач не залучена, клопотань про її залучення співвідповідачем за цим позовом позивач              ОСОБА_1 не заявляв, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погодився з висновками суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.  
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки усім доводам позивача та застосовано норми матеріального права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №755/15824/15-ц (провадження N 61-23983сво18).
Судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки усім доводам позивача по суті справи та формально підійшов до розгляду справи, не розглянув законності підстав для задоволення позову, що було детально розглянуто судом першої інстанції та про що зазначав позивач у відзиві на апеляційну скаргу.
Оскільки саме Сартанська селищна рада прийняла оскаржувані рішення, фактично втрутилась в право власності позивача, належним відповідачем у справі є саме селищна рада, а ОСОБА_2 є особою, на чиї права або обов`язки може вплинути рішення по справі.
Апеляційним судом не враховано, що порушення процесуального права, допущені судом першої інстанції, не призвели до порушення права на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не можуть слугувати підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у вказаній частині (висновок, викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №755/15824/15-ц (провадження №61-23983сво18).
У даному випадку судом першої інстанції обґрунтовано ухвалено рішення від 27 листопада 2020 року та підстав для його скасування немає. Судом першої інстанції правильно встановлено, що підставами для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У поданому відзиві ОСОБА_2 заперечує проти доводів позивача та просить залишити подану ним касаційну скаргу без задоволення. 
Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано 
Фактичні обставини, встановлені судами
На підставі рішення виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящих Сталінської області від 12 лютого 1960 року ОСОБА_1 відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального будинку в АДРЕСА_1 , площею                      600 кв. м. Зобов`язано ОСОБА_1 в трьохмісячний строк оформити технічну документацію в Управлінні головного архітектора міста, отримати дозвіл на право виконання будівельних робіт в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю при Управлінні головного архітектора міста. Укласти договір з Горкомхозом та нотаріально його засвідчити. У разі закінчення терміну без поважних причин укладення договору та оформлення технічної документації ОСОБА_1 втрачає право будівництва по вказаному рішенню. 
На виконання вказаного рішення розроблено План садибної ділянки                 від 30 квітня 1960 року та проект індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 від 05 травня 1960 року, затверджені головним архітектором м. Жданова. 
Згідно з актом, складеним 30 квітня 1960 року представником Управління головного архітектора м. Жданова, земельна ділянка по АДРЕСА_1 передані забудовнику               ОСОБА_1 разом із закріпленими на ній геодезичними знаками.
На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, на право особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно, 03 червня 1960 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею             600 кв. м передана у безстрокове користування ОСОБА_1 для будівництва житлового будинку. 
Вказаний договір 02 листопада 1962 року посвідчений нотаріусом Третьої Жданівської державної нотаріальної контори.
06 квітня 1960 року позивач ОСОБА_1 здійснив оплату за відвід та закріплення земельної ділянки в натурі. Також позивачем здійснювалась оплата податку з будівель та земельної ренти. 
Згідно довідки від 29 серпня 1962 року, виданої головою сільського голови Приморської селищної ради, за ОСОБА_1 значиться незакінчене домобудівництво в АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про народження від 02 вересня 1963 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого є позивач по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
ОСОБА_1 в період з вересня 1958 року по лютий 1962 року перебував на строковій військовій службі. 
Згідно з актом приймання індивідуального домоволодіння, затвердженого             25 грудня 1969 року рішенням виконавчого комітету ради депутатів трудящих Приморської селищної ради, прийнято домоволодіння по АДРЕСА_1 у забудовника ОСОБА_6 . Будівництво розпочато у серпні 1964 року та закінчене у листопаді.
Відповідно до акту від 23 січня 1970 року проведено обстеження на предмет встановлення права власності ОСОБА_6 на домоволодіння АДРЕСА_1 , розташованого на садибі 600 кв.м, та зазначено, що вказане домоволодіння було збудоване в 1964 році для              ОСОБА_6 зі згоди його батьків.
30 січня 1970 року на засіданні виконавчого комітету Приморської селищної ради депутатів м. Жданова вирішено оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .
На виконання вказаного рішення 17 лютого 1970 року виконавчим комітетом Приморської селищної ради депутатів трудящих Костиц М. П. видано свідоцтво №49 про право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке 20 лютого 1970 року зареєстроване в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації.
ОСОБА_6 здійснювалась оплата земельної ренти, придбавались будівельні матеріали.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача - ОСОБА_3 . 
Згідно відомостей, викладених у листі Маріупольського БТІ від 13 вересня 2018 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 17 вересня 1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20 лютого 1970 року.
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 своєчасно після смерті спадкодавця ОСОБА_3 прийняла спадщину, звернувшись до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори із відповідною заявою.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з даним позовом, вважаючи себе власником житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Сартанської селищної ради про визнання незаконними та скасування вказаного вище рішення виконавчого комітету Приморської (Сартанської) селищної ради та свідоцтва про право особистої власності на спірний будинок, виданого на ім`я                ОСОБА_3 .
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позовом є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не  інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в  межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК Українисторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. 
Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. 
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на нерухоме майно є особа, якій видано відповідне свідоцтво, або його спадкоємець, та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу.
Заявлені позивачем вимоги про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на спірний будинок, видане ні ім`я ОСОБА_3 , а також визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого це свідоцтво видано,  безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 та прийняла спадщину, а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Проте, ОСОБА_2 до участі у справі у якості співвідповідача не залучена, клопотань про її залучення співвідповідачем за цим позовом позивач не заявляв, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог внаслідок неналежного складу відповідачів.
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням зазначених норм матеріального права щодо права власності та спадкування, а також норм процесуального права, правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку заявленим позовним вимогам, складу учасників справи, обґрунтовано виходив з того, що, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції фактично вирішив питання про право власності ОСОБА_2 на спадкове майно, яка до участі у справі у якості відповідача залучена не була.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч положенням                 статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до вирішення справи судом першої інстанції з неналежним складом учасників.
Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду               від 10 жовтня 2019 року у справі N 755/15824/15-ц (провадження                        №61-23983сво18) про стягнення кредитної заборгованості, оскільки наведені у цій постанові висновки стосуються розбіжностей у підході до розуміння та застосування пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України у випадках, коли рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності           15 грудня 2017 року, між судовими колегіями різних судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Тобто, висновки у вказаній постанові Верховного Суду стосуються зовсім інших питань, ніж у справі, яка переглядається, та у якій відмовлено у позові внаслідок неналежного складу відповідачів.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Донецького апеляційного суду від 03 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      А. І. Грушицький
 
      І. В. Литвиненко