ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/737/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року (суддя 1-ї інстанції Петренко О.С.) у справі №340/737/21 за позовом   ОСОБА_1  до  Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                           
                                               ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання дій відповідача щодо відмови у встановлені йому статусу інваліда війни ІІ групи та видачі посвідчення інваліда війни протиправними та зобов`язання відповідача встановити позивачу як особі з інвалідністю, внаслідок війни ІІ групи та видати посвідчення особи з інвалідністю, внаслідок війни.
          В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та віднесений до категорії 1 учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, має ІІ групу інвалідності. Враховуючи вимоги   ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",   позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської області  із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та отримання встановленого зразка посвідчення, однак отримав відмову. На переконання позивача, дії відповідача щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни є протиправними, оскільки дотримані всі вимоги встановлені законодавством для встановлення вищевказаного статусу.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у позові відмовлено. 
Позивач не погодившись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що умовами для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»                  № 3551-XII, є : настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Під вимоги ст. 10 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХІІ позивач підпадає в повному обсязі. Норми п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII не містять вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони. Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено. Подані відповідачу документи безперечно підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони та отримання мною інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Більше того, наявні у справі докази свідчать про те, що позивач не міг приймати участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не у складі формувань цивільної оборони.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить  залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін. Відповідач вказує, що документи, які позивач долучив до своєї заяви, щодо набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав. Ця обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус особи з інвалідністю внаслідок війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також, відповідач враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.05.2018 року у справі №279/12162/15-а згідно якого, не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію ст. 7 Закону № 3551-XII.
Сторони повідомлені про день розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії та особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.6).
Як вбачається з матеріалів справи, водій Дніпровської автобази комбінату «Дніпрошахстройбуд» ОСОБА_1 в період з 30.06.1986 по 26.07.1986 знаходився в населених пунктах зони підвищеної радіації м. Чорнобиль та приймав участь у  перевезенні кабелю, металоконструкцій, щебню (а.с.8).
Позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, захворювання пов`язано з впливом іонізуючих та інших шкідливих факторів при виконанні робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС безтерміново, що підтверджується довідкою МСЕК серії 2-18ВБ  №112224 (а.с.7).
У відповідності до експертного висновку №333 від 08.07.1999, наявне захворювання ОСОБА_1 пов`язано з  виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.9).
Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання йому відповідно до Закону № 3551-ХІІ та Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994  № 302 статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення.
Листом від 22.07.2020 № с-570 Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської області повідомило позивача, що згідно поданих документів, не передбачено підстав для видачі посвідчення "особи з інвалідністю внаслідок війни" (а.с.13, зв. бік).
Позивач не погодившись з відмовою відповідача у встановлені йому статусу інваліда війни ІІ групи та видачі посвідчення інваліда війни, звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку, що у відповідача були відсутні законодавчі підстави для встановлення статусу та видачі позивачу посвідчення інваліда війни, з огляду на те, що документи надані позивачем, у тому числі довідка МСЕК, не містили відомостей про причинно-наслідковий зв`язок між виконанням обов`язків військової служби та ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правовий статус ветеранів війни, гарантії щодо створення належних умов для їх життєзабезпечення визначено у Законі України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).
Відповідно до статті 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у статті 7 Закону                      № 3551-XII.
Згідно пункту 9 частини другої статті 7 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-ХІІ; у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків інвалідів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від        12 травня 1994 року №302, посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, на яких поширюється дія Закону №3551-ХІІ.
Згідно з пунктом 10 цього Положення посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причини інвалідності.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII) учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо  брали участь  у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року №90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від    18 березня 1976 року №1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, у тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Суди попередніх інстанцій встановили факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків при виконанні трудових обов`язків.
Зазначені обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка брала участь в ліквідації наслідків внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом №796-XII. 
Водночас, для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.
З огляду на наведене вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відсутні достатні підстави для набуття позивачем статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ.
Отже, за наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків судів суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від              27 лютого 2018 року у справі № 368/1579/14, від 10.05.2018 року у справі №279/12162/15-а, 07.06.2018 року у справі №377/797/17, від 21.08.2018 року у справі №79/2285/16-а та від 19.01.2021 року у справі № 810/2985/18.   
Інші доводи, які містяться в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовує, не дає підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого судового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 311, 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі №340/737/21 – залишити без змін.
          Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.
    
Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак