ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" червня 2021 р.                                                                     Справа №907/489/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                                         Кордюк Г.Т.
суддів                                                                                                                  Кравчук Н.М.
                                                                                                    Мирутенка О.Л.

Секретар судового засідання                                                             Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Васстел”, вих. №08-04-21-В/313 від 08.04.2021 (вх. №01-05/1460/21 від 26.04.2021),
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 (повний текст складено 29.03.2021) 
у справі № 907/489/20 (суддя Пригара Л.І.)
за позовом: Державного публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Украгролізинг”, м. Київ 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Васстел”, м. Мукачеве
про стягнення суми 332816,67 грн, в тому числі: 304237,05 грн заборгованості за договором фінансового лізингу № 7-18-151 ств – фл/313 від 18.10.2018 року, 10777,27 грн пені, 2295,53 грн інфляційних нарахувань, 13722,82 грн 25% річних та 1784 грн штрафу на підставі п. 8.1. договору,   

за участю представників: 
від позивача: Чміль В.В.;
від відповідача: не з`явились;

ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року Державне публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Украгролізинг” звернулось до Господарського суду Закарпатської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Васстел” про стягнення суми 332816,67 грн, в тому числі: 304237,05 грн заборгованості за договором фінансового лізингу № 7-18-151 ств – фл/313 від 18.10.2018 року, 10777,27 грн пені, 2295,53 грн інфляційних нарахувань, 13722,82 грн 25% річних та 1784 грн штрафу на підставі п. 8.1. договору.
Підставою для звернення з позовною заявою до суду слугувало порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313 від 18.10.2018 року в частині своєчасної сплати лізингових платежів за період з 24.01.2020 по 24.05.2020, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 304237,05 грн по сплаті лізингових платежів. Крім того, за порушення строків оплати лізингових платежів, позивач нарахував відповідачу 10777,27 грн пені, 2295,53 грн інфляційних нарахувань, 13722,82 грн 25% річних та 1784 грн штрафу на підставі п. 8.1. договору.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 у справі № 907/489/20 позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача суму 332816,67 грн, в тому числі 304237,05 грн заборгованості за договором фінансового лізингу № 7-18-151 ств – фл/313 від 18.10.2018 року, 10777,27 грн пені, 2295,53 грн інфляційних нарахувань, 13722,82 грн 25% річних та 1784 грн штрафу на підставі п. 8.1. Договору, а також суму 4992,25 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Приймаючи вказане вище рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не виконав належним чином умови договору фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313 від 18.10.2018 року та Графіку сплати лізингових платежів за період з 24.01.2020 року по 24.05.2020 року, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 304237,05 грн на яку позивачем правомірно нараховано пеню, штраф, інфляційні втрати та 25% річних. Судом також у оскаржуваному рішенні зазначено, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить  статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі    статтею 549 Цивільного кодексу України  пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до     статті 230 Господарського кодексу України    - видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Також судом не взято до уваги посилання відповідача на форс-мажорні обставини, як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю “Васстел” звернулося до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 у справі №  907/489/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги постанови Верховного Суду за 2013-2017 року в яких зазначено, що чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення та безпідставно стягнуто пеню та штраф, які є різновидом неустойки.
Також апелянт стверджує, що судом не було досліджено в повному обсязі наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором фінансового лізингу та не надано об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.
Крім того, на думку апелянта, обставини справи на думку відповідача вказують на відсутність вини останнього, а саме повідомлення позивача про падіння ринку послуг у зв`язку із запровадженням в Україні карантинних обмежень з 12.03.2020 по 11.05.2020 та надзвичайна ситуація з ймовірним продовженням.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем заперечено доводи апелянта, зокрема зазначено, що відповідачем на підтвердження своїх доводів щодо настання форс-мажорних обставин у зв`язку із запровадженням в Україні карантинних обмежень не подано ні позивачу ні суду сертифікат Торгово-промислової палати щодо даних обставин. Крім того, відповідач мав можливість самостійно повернути предмет лізингу у разі неможливості сплати лізингових платежів, що припинили б нарахування лізингових платежів або намагатись погашати заборгованість. Окрім того, заборгованість відповідача виникла до ведення карантину, відтак останній намагається безплатно користуватись предметом лізингу.
Щодо одночасного стягнення пені та штрафу позивачем зазначено, що таке стягнення передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України та повністю відповідає правовій позиції викладеній у Постановах Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 911/2813/17 та від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17 у подібних (господарських) правовідносинах. Також позивач вважає безпідставним зауваження відповідача, що суд не здійснив перевірку розрахунку заборгованості, оскільки, в рішенні суду наведений розрахунок заборгованості, що свідчить про його перевірку.
Автоматизованою системою документообігу суду справу № 907/489/20 розподілено до розгляду головуючому судді Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Васстел”, вих. №08-04-21-В/313 від 08.04.2021 (вх. №01-05/1460/21 від 26.04.2021) на рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 у справі № 907/489/20, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 30.06.2021.
22.06.2021 на підставі розпорядження № 400 керівника апарату Західного апеляційного господарського суду здійснено повторний автоматизованих розподіл судової справи № 907/489/20, замість судді Плотніцького Б.Д. (перебування у відпустці) введено суддю Мирутенка О.Л.
З підстав наведених в ухвалі суду від 22.06.2021 судове засідання зобов`язано провести в режимі відеоконференцзв`язку.
В судове засідання представник апелянта/відповідача не прибув, про причини не прибуття суд не повідомив, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення та роздруківкою ( трекінгом) з офіційного сайту АТ «Укрпошта».
Представник позивача в судове засідання прибув, проти апеляційної скарги заперечив, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.
Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.
Зважаючи на наведене та те, що явка учасників справи у судове засідання судом не визнавалася обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи встановлених судом першої інстанції, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права зазначає наступне:
З матеріалів справи вбачається, 18.10.2018 року Державним публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Украгролізинг” (лізингодавцем, позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Васстел” (лізингоодержувачем, відповідачем у справі) було укладено Договір фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313 (надалі – договір).
Відповідно до розділу 1 даного договору, лізингодавець зобов`язується набути у власність у постачальника предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати його (Предмет лізингу) за плату (лізингові платежі) у користування лізингоодержувачу на визначений у цьому договорі строк не менше одного року. Сторони погоджуються з тим, що специфікацією та умовами предмета лізингу є найменування, кількість, тип, модель, марка, інші технічні характеристики, вартість предмета лізингу, а також найменування виробника (постачальника) предмета лізингу, що визначені у додатках до цього договору "Найменування, кількість, ціна і вартість Предмета лізингу". Даний  договір укладено у відповідності до Правил надання послуг з фінансового лізингу Національною акціонерною компанією “Украгролізинг”, затверджених рішенням дирекції від 03 серпня 2018 року. 
Відповідно до розділу 2 договору лізингодавець на письмове замовлення лізингоодержувача для потреб останнього купує у постачальника предмет лізингу. Строк лізингу відраховується з дати підписання акту приймання-передачі між сторонами, що укладається у 5 (п`яти) автентичних примірниках. Постачальник, перелік, кількість, ціна, вартість, строк передачі і адреси місця передачі предмета лізингу, строк лізингу встановлюються додатками до цього Договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу. Місцем поставки (передачі) предмета лізингу є: м. Київ, вул. Радіщева, 3. Витрати з доставки предмета лізингу до лізингоодержувача несе лізингоодержувач. Порядок гарантійного обслуговування та відшкодування витрат і збитків, пов`язаних з ремонтом предмета лізингу у гарантійний період експлуатації, встановлюється відповідним договором поставки. Лізингодавець звільняється від обов`язків та відповідальності щодо гарантійних зобов`язань постачальника з якості та комплектності предмета лізингу. Розрахунки по видатках, позовах і компенсаціях, пов`язаних із гарантіями, якістю та комплектністю предмета лізингу, проводяться безпосередньо між лізингоодержувачем і постачальником.
Згідно п. 3.4.3. договору, сторони домовились, що лізингоодержувач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. 
Пунктами 4.1.-4.9. договору визначено, що протягом 7 (семи) календарних днів з моменту набрання чинності цим договором лізингоодержувач перераховує на рахунок лізингодавця: - попередній лізинговий платіж в частині відшкодування вартості предмета лізингу в розмірі 20 (двадцяти) відсотків його вартості (включаючи ПДВ). Датою сплати попереднього лізингового платежу є дата надходження коштів на рахунок лізингодавця. Датою сплати попереднього лізингового платежу є дата надходження коштів на рахунок лізингодавця. З моменту підписання акту лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі, що включають: - відшкодування вартості предмета лізингу рівними частками за весь термін лізингу від невідшкодованої попереднім лізинговим платежем вартості предмета лізингу; - комісію за організацію лізингової операції в розмірі 7 (семи) відсотків (без ПДВ) від вартості предмету лізингу відповідно до законодавства України щодо оподаткування податком на додану вартість, яка сплачується одночасно із сплатою першого, другого та третього лізингового платежу в частині відшкодування вартості предмета лізингу та комісії за супроводження договору згідно з Графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до цього договору; - комісію за супроводження договору в розмірі 19 (дев`ятнадцяти) відсотків річних (без ПДВ) від невідшкодованої попереднім лізинговим платежем та черговими лізинговими платежами вартості предмета лізингу, відповідно до законодавства України щодо оподаткування податком на додану вартість. Комісія за супроводження договору є складовою частиною лізингового платежу, не відноситься до послуг та не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість. Якщо з дня отримання повідомлення про готовність передати предмет лізингу, надісланого лізингодавцем відповідно до п. 3.4.1. договору, лізингоодержувач відмовляється від його отримання, лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати лізингові платежі, визначені у п. 4.2. договору, починаючи з 6-го календарного дня отримання від лізингодавця повідомлення про готовність передати предмет лізингу та сплачуються щомісячно. Лізингові платежі у частині відшкодування вартості предмета лізингу та комісії за супроводження договору сплачуються лізингоодержувачем на користь лізингодавця щомісячно. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання Акта. Перший лізинговий платіж сплачується через 1 місяць з дати підписання Акта, всі наступні лізингові платежі - щомісячно. Розмір лізингових платежів, їх складових частин встановлюються Графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до цього договору. При не передачі Лізингодавцем Предмета лізингу у встановлений цим Договором строк, перший на письмову вимогу лізингоодержувача повертає попередній платіж. В такому разі збитки лізингоодержувача вважаються відшкодованими у повному обсязі від дати перерахування грошових коштів на рахунок лізингоодержувача. Зобов`язання лізингодавця щодо передачі предмета лізингу припиняються з моменту одержання письмової вимоги лізингоодержувача про повернення попереднього платежу. Амортизація предмета лізингу нараховується лізингоодержувачем. У разі вилучення предмета лізингу у термін між двома черговими лізинговими межами останній лізинговий платіж визначається у розмірі відповідно до Графіка сплати лізингових платежів пропорційно строку фактичного користування предметом лізингу. Комісія за організацію лізингової операції за будь-яких умов підлягає сплаті у повному обсязі. Загальна сума оплати за цим Договором, періодичність та терміни сплати визначаються Графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до цього договору, розділами 4 та 8 цього договору. Зарахування та розподіл коштів, отриманих за цим договором, лізингодавець здійснює першочергово відповідно до ст. ст. 534, 625 Цивільного кодексу України. Розрахунки за Договором здійснюються у офіційній грошовій одиниці України - гривні.
Предмет лізингу передається лізингоодержувачу за Актом, за умови перерахування платежу в розмірі та в порядку, визначеному пунктом 4.1. цього договору, та (за необхідності) у разі укладення забезпечувального (забезпечувальних) договору (договорів) відповідно до розділу 7 цього договору.  Предмет лізингу протягом всього строку дії цього договору є власністю лізингодавця. Лізингоодержувач не має права передавати предмет лізингу в суборенду, сублізинг, обтяжувати чи відчужувати або в будь-який інший спосіб розпоряджатися предметом лізингу без письмового дозволу лізингодавця (п.п. 5.1., 5.2., 5.4. договору).
На підставі п. 9.1. договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, і діє до закінчення строку лізингу, зазначеного в додатку до цього договору “Найменування, кількість, ціна і вартість Предмета лізингу”, та виконання сторонами всіх зобов`язань за цим Договором, якщо інше не визначено цим договором.
Додатком № 1 до договору фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313 від 18.10.2018 року "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу" сторони договору погодили предмет лізингу – екскаватор навантажувач АМКОРД 732, вартістю 2230000 грн. з ПДВ. Попередній лізинговий платіж у частині відшкодування вартості предмета лізингу, що в подальшому передається в лізинг, у розмірі 20% його вартості складає 446000 грн. з ПДВ. Всього попередньої оплати 446000 грн.
Графік сплати лізингових платежів передбачений у Додатку № 2 до договору.
На виконання умов вищезазначеного договору, позивач передав відповідачу у платне користування предмет лізингу, що підтверджується актом приймання – передачі сільськогосподарської техніки № 1 від 24.10.2018 року.
На підставі даного акту відповідач взяв на себе зобов`язання перед позивачем зі сплати вартості переданої йому техніки в сумі 2230000 грн на умовах договору фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313 від 18.10.2018 року.
26.05.2020 року позивач надіслав відповідачу вимогу № 14/372 про сплату заборгованості у розмірі 240558,16 грн, 
Відповідач листом № 17-06-20-В від 17.06.2020 року зазначив про те, що незважаючи на всі негативні впливи ринку та інших форс – мажорних обставин, ТОВ “Васстел” підтверджує свої зобов`язання за договором фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313 від 18.10.2018 року, однак заборгованості на користь позивача не сплатив.
Слід зазначити, що вище встановлені обставини сторонами не заперечуються.
З урахуванням наведеного позивач вважає, що оскільки відповідачем не виконуються умови щодо повної та своєчасної сплати лізингових платежів згідно визначеного графіку, у останнього виникла перед позивачем заборгованість у сумі 304237,05 грн, несплата якої стала підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення зазначеної суми заборгованості в примусовому порядку на яку позивачем згідно умов договору нараховано пеню, штраф, інфляційні нарахування та 25% річних.
Згідно  ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Згідно  ст.174 Господарського кодексу України  однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Як уже було зазначено вище, сторонами у справі було укладено договір фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313.
Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.
Об`єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг (ч. 3 ст. 292 Господарського кодексу України).
Частина 2  статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг"  передбачає, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 1     ст. 806 Цивільного кодексу України).
Приписами ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що  сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Стаття 806 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1  ст. 807 Цивільного кодексу України).
Статтею 762 Цивільного кодексу України  встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. А пунктом 3 цієї ж статті унормовано, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.
Статтею 204 Цивільного кодексу України зазначено, що договори укладені між сторонами по справі, як цивільно-правові правочини є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином. 
Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено вільне укладення договору сторонами, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.  
Згідно  ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до  ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 599 ЦК України  вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним    належним чином.    
Відповідно до  ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв    ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені  ст. 193 ГК України.
Згідно ч. 1  ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Як уже було зазначено вище, на виконання умов договору, позивач передав відповідачу у платне користування предмет лізингу, що підтверджується актом приймання – передачі сільськогосподарської техніки № 1 від 24.10.2018 року.
На підставі даного акту відповідач взяв на себе зобов`язання перед позивачем зі сплати вартості переданої йому техніки в сумі 2230000 грн на умовах договору фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313 від 18.10.2018 року.
Відповідно до Додатку 2 який є невід`ємною частиною до Основного договору, відповідач зобов`язався здійснити згідно графіку лізингові платежі.
Проте, як слідує з матеріалів справи, відповідач не виконав належним чином умови Договору фінансового лізингу № 7-18-151 ств-фл/313 від 18.10.2018 року в частині своєчасної оплати згідно графіку. 
Відтак, погашення лізингових платежів за період з 24.01.2020 року по 24.05.2020 року відбувалося частково, що підтверджується, зокрема, розрахунком заборгованості.
Як вірно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач частково сплатив лізингові платежі за спірний період у розмірі 22003,70 грн, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість в сумі  304237,05 грн, яка останнім не погашена та правомірно стягнена судом першої інстанції.
Слід зазначити, що відповідач не надав ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем.
Не заслуговують на увагу суду покликання апелянта про те, що ним повідомлялось позивача про падіння ринку послуг у зв`язку із запровадженням в Україні карантинних обмежень з 12.03.2020 по 11.05.2020 та надзвичайна ситуація з імовірним продовженням, оскільки, дані твердження не знайшли свого підтвердження так, як відсутні будь які відомості Торгово-промислової палати щодо даних обставин.
Положеннями ст. 617 Цивільного кодексу України визначено, що підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання є порушення, яке сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Статтею ст. 218  Господарського кодексу України     зазначено, що непереборною силою є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності.
Положеннями ч. 2  ст. 14-1 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні”     форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) визначено як надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків відповідно до законодавчим та інших нормативних актів. Аналогічне визначення міститься й у п. 3.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням президії Торгово-промислової палати України від 15.07.2014 року № 40 (3) (нова редакція затверджена рішенням № 44 (5) від 18.12.2014 року). 
До форс-мажорних обставин відносять: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. 
Не є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) згідно з п. 3.2 Регламенту: фінансова й економічна криза, дефолт, зростання офіційного та комерційного курсів іноземної валюти до національної валюти, недотримання/порушення своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку необхідних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів тощо.
Отже, сторона, яка зазнала впливу форс-мажору, звільняється від відповідальності за невиконання та/або неналежне виконання своїх зобов`язань.
Разом з тим, не всі обставини, які унеможливлюють виконання зобов`язань, можливо віднести до форс-мажору.
Так, ч. 2  ст. 218 Господарського кодексу України  встановлено, що обставинами непереборної сили не вважаються порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язань товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. Аналогічний зміст містить і ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України.
При цьому, ознаками форс-мажорних обставин є наступні: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними;  унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності. Форс-мажорні обставини не мають “преюдиціальний” (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні, сторона яка посилається на дію форс-мажорних обставин повинна це довести.
Таким чином, сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те що вони є форс-мажорними і, що ці обставини є форс-мажором саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин довести їх надзвичайність та невідворотність.
Крім того, наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами, у відповідності до статей  14, 14-1 Закону України “Про торгово-промислові палати України” (із змінами та доповненнями), шляхом видачі сертифіката.
Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), із зазначенням компетенції ТПП України та регіональних ТПП, форми заяви, необхідних документів, строків видачі сертифікату тощо, визначено Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
При цьому, відповідачем до матеріалів справи не надано відповідного сертифікату Торгово-промислової палати України. 
Крім того, відповідач мав можливість самостійно повернути предмет лізингу у разі неможливості сплати лізингових платежів, що припинили б нарахування лізингових платежів або намагатись погашати заборгованість.
Окрім того, заборгованість відповідача виникла до ведення карантину.
Щодо нарахованих позивачем на суму основного боргу пені в сумі 10777,27 грн, 2295,53 грн інфляційних нарахувань та 13722,82 грн 25% річних за кожний період лізингових платежів та з врахуванням здійснених відповідачем проплат, слід зазначити наступне.
На підставі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
На підставі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст. ст. 230 – 232 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому в договорі.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
У пункті 8.3. Договору сторони погодили, що сторони цим договором домовилися і встановили, що на прострочену суму лізингових платежів (встановлюється графіком) нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені, та відсотки (проценти) у розмірі 25% (двадцять п`ять) річних. Сплата лізингоодержувачем на користь лізингодавця пені та процентів, що були нараховані на прострочену суму чергового платежу за Договором, не звільняє лізингоодержувача від сплати штрафу, встановленого п. 8.1 цього Договору.
За положеннями ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Судова колегія перевіривши поданий позивачем до позовної заяви розрахунок пені, зазначає, що пеня в розмірі 10777,27 грн нарахована правомірно та підлягає стягненню з відповідача повністю. 
Вимоги про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 2295,53 грн та  25% річних в сумі 13722,82 грн судова колегія приходить до висновку, що є правомірними та такими, які підлягають задоволенню повністю.
Щодо нарахованих позивачем до стягнення з відповідача штрафу на підставі п. 8.1. Договору в сумі 1784,00 грн, слід зазначити наступне.
Приписами п. 8.1. договору, сторони домовились і встановили, що за будь-яке порушення умов договору (у тому числі строків розрахунків та сум платежів), що не передбачене п. 8.4. договору, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь лізингодавця штраф у розмірі 0,1% від невідшкодованої вартості предмета лізингу. У разі порушення умов договору вдруге лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь лізингодавця штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості предмета лізингу. У разі порушення умов договору втретє лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь лізингодавця штраф у розмірі 5% від невідшкодованої вартості предмета лізингу. За кожне наступне порушення умов договору лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь лізингодавця штраф у розмірі 10% від невідшкодованої вартості предмета лізингу. Для розрахунку штрафу, визначеного цим пунктом, сума невідшкодованої вартості предмета лізингу становить різницю між первинною вартістю предмета лізингу та сумою попереднього лізингового платежу в частині відшкодування вартості предмета лізингу.
Слід зазначити, що право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.
При цьому, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2  статті 231 Господарського кодексу України.
В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати у договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою  статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить  статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі    статтею 549 Цивільного кодексу України       пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до     статті 230 Господарського кодексу України  - видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічної правової позиції притримується і Верховний Суд у постановах від 08.08.2018 року у справі № 908/1843/17, від 09.02.2018 року у справі №     911/2813/17,       від 22.03.2018 року у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 року у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 року у справі № 922/1720/17.
З урахуванням наведеного слідує, що одночасне стягнення з боржника, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України – видами штрафних санкцій.
Одночасне нарахування пені та штрафу виходячи з умов договору не суперечить судовій практиці визначеній у Постановах Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 911/2813/17 та від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17 у подібних (господарських) правовідносинах.
Покликання апелянта на те, що судом першої інстанції не взято до уваги постанови Верховного Суду за 2013-2017 року в яких зазначено, що чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення та безпідставно стягнуто пеню та штраф, які є різновидом неустойки, судова колегія вважає безпідставними та такими, які не заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Дана норма викладена в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 та вступила в силу з 15.12.2017.
Тому суд застосовує правові висновки Верховного Суду, викладені у  постановах від 08.08.2018 року у справі № 908/1843/17, від 09.02.2018 року у справі №     911/2813/17,       від 22.03.2018 року у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 року у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 року у справі № 922/1720/17.
З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача в частині стягнення штрафу підлягають до задоволення.
Для розрахунку штрафу, визначеного цим пунктом, сума невідшкодованої вартості предмета лізингу становить різницю між первинною вартістю предмета лізингу та сумою попереднього лізингового платежу в частині відшкодування вартості предмета лізингу (20%), що складає суму 1784,00 грн (2230000 грн – 446000 грн = 1784000 грн х 0,1% = 1784 грн), нарахована правомірнота підлягає стягненню з відповідача повністю.
Також не заслуговують на увагу колегії суду твердження апелянта, що судом не досліджено в повному обсязі наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором фінансового лізингу, оскільки в матеріалах справи ( Т.1, а.с. 26-28) міститься розрахунок основного боргу з урахуванням пені, індексу інфляції, 25% річних та штрафу від простроченої суми,  нарахованих Національною акціонерною компанією “Украгролізинг” ТОВ “Васстел” по договору №7-18-151 ств-фл/313 від 18.10.2018.
З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1  ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1  ст. 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 2  статті 86 ГПК України  передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 у справі № 907/489/20 належить залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Васстел”, вих. №08-04-21-В/313 від 08.04.2021 (вх. №01-05/1460/21 від 26.04.2021) – без задоволення. 
Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції  покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:
1.          Рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 у справі № 907/489/20 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Васстел” – без задоволення.
2. Постанова набирає законної сили з моменту  прийняття.
3. Порядок і строк оскарження встановлені ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                      Кордюк Г.Т.
           
Суддя                                                                                          Кравчук Н.М.

Суддя                                                                                          Мирутенко О.Л.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 07.07.2021.